Zhrnúť históriu NATO
Context:Dunkerská zmluva bola podpísaná Francúzskom a Spojeným kráľovstvom 4. marca 1947, počas následkov druhej svetovej vojny a začiatku studenej vojny, ako zmluva o spojenectve a vzájomnej pomoci v prípade možných útokov Nemecka alebo Sovietskeho zväzu. V marci 1948 bola táto aliancia rozšírená v Bruselskej zmluve o krajiny Beneluxu, čím sa vytvorila Organizácia Bruselskej zmluvy, bežne známa ako Západná únia. Rokovania o širšom vojenskom spojenectve, ktoré by mohlo zahŕňať Severnú Ameriku, sa tiež začali v tom istom mesiaci v Spojených štátoch, kde ich zahraničná politika podľa Trumanovej doktríny podporovala medzinárodnú solidaritu proti akciám, ktoré považovali za komunistickú agresiu, ako je štátny prevrat vo februári 1948 v Československu. Tieto rokovania viedli k podpisu Severoatlantickej zmluvy 4. apríla 1949 členskými štátmi Západnej únie plus Spojenými štátmi, Kanadou, Portugalskom, Talianskom, Nórskom, Dánskom a Islandom. Kanadský diplomat Lester B. Pearson bol kľúčovým autorom a návrhárom zmluvy.  Dlhá obdĺžniková miestnosť s viacerými radmi sediacich jednotlivcov na každej strane a vlajkami visiacimi na opačnom konci. Západné Nemecko vstúpilo do NATO v roku 1955, čo viedlo k vytvoreniu konkurenčného Varšavského paktu počas studenej vojny. Severoatlantická zmluva bola do značnej miery neaktívna, kým Kórejská vojna nezačala založenie NATO, aby ju implementovala s integrovanou vojenskou štruktúrou. To zahŕňalo vytvorenie Najvyššieho veliteľstva spojeneckých mocností v Európe (SHAPE) v roku 1951, ktoré prijalo mnoho vojenských štruktúr a plánov Západnej únie, vrátane ich dohôd o štandardizácii vybavenia a dohôd o rozmiestňovaní zahraničných vojenských síl v európskych krajinách. V roku 1952 bola funkcia generálneho tajomníka NATO zriadená ako hlavný civilný činiteľ organizácie. V tom istom roku sa uskutočnili aj prvé veľké námorné cvičenia NATO, cvičenie Mainbrace, ako aj pristúpenie Grécka a Turecka k organizácii. Po konferenciách v Londýne a Paríži bolo Západnému Nemecku povolené vojensky sa vyzbrojovať, keď sa v máji 1955 pripojilo k NATO, čo bolo zasa hlavným faktorom pri vytváraní Varšavskej zmluvy s sovietskou dominanciou, ktorá vymedzila dve protikladné strany studenej vojny.  Stavba Berlínskeho múru v roku 1961 znamenala vrchol napätia počas studenej vojny, keď bolo v Európe umiestnených 400 000 amerických vojakov. Pochybnosti o sile vzťahov medzi európskymi štátmi a Spojenými štátmi sa miznú a miznú spolu s pochybnosťami o dôveryhodnosti obrany NATO proti možnej sovietskej invázii - pochybnosti, ktoré viedli k rozvoju nezávislého francúzskeho jadrového odstrašovania a stiahnutiu Francúzska z vojenskej štruktúry NATO v roku 1966. V roku 1982 sa k tejto aliancii pripojilo novodemokratické Španielsko.  Revolúcie z roku 1989 v Európe viedli k strategickému prehodnoteniu účelu, povahy, úloh a zamerania NATO na kontinent. V októbri 1990 sa Východné Nemecko stalo súčasťou Spolkovej republiky Nemecko a aliancie a v novembri 1990 aliancia podpísala v Paríži zmluvu o konvenčných ozbrojených silách v Európe (CFE) so Sovietskym zväzom. Nariadil špecifické vojenské zníženia na celom kontinente, ktoré pokračovali po rozpade Varšavskej zmluvy vo februári 1991 a rozpade Sovietskeho zväzu v decembri toho istého roka, ktorý odstránil de facto hlavných protivníkov NATO. Tým sa začalo znižovanie vojenských výdavkov a vybavenia v Európe. Zmluva CFE umožnila signatárom odstrániť 52 000 kusov konvenčných zbraní v nasledujúcich šestnástich rokoch a umožnila znížiť vojenské výdavky európskych členov NATO o 28 percent od roku 1990 do roku 2015. V roku 1990 niekoľko západných lídrov ubezpečilo Michaila Gorbačova, že NATO sa nebude rozširovať ďalej na východ, ako to odhalili memorandum súkromných rozhovorov. Avšak konečné znenie Zmluvy o konečnom urovnaní vo vzťahu k Nemecku, podpísané neskôr v tom istom roku, neobsahovalo žiadnu zmienku o otázke rozšírenia na východ.  Dve vysoké betónové časti steny na trávnatom trávniku pred zakrivenou budovou s oknami z modrého skla. Pád berlínskeho múru v roku 1989 znamenal obrat v úlohe NATO v Európe a táto časť múru je teraz vystavená pred sídlom NATO. V deväťdesiatych rokoch minulého storočia organizácia rozšírila svoju činnosť na politické a humanitárne situácie, ktoré predtým neboli záležitosťou NATO. Počas rozpadu Juhoslávie organizácia uskutočnila svoje prvé vojenské intervencie v Bosne v rokoch 1992 až 1995 a neskôr v Juhoslávii v roku 1999. Tieto konflikty motivovali veľkú vojenskú reštrukturalizáciu po studenej vojne. Vojenská štruktúra NATO bola zmenšená a reorganizovaná, s novými silami, ako napríklad zriadené hlavné veliteľstvo spojeneckého velenia v Európe.  Politicky sa organizácia usilovala o lepšie vzťahy s novými autonómnymi štátmi strednej a východnej Európy a počas tohto obdobia po studenej vojne boli zriadené diplomatické fóra pre regionálnu spoluprácu medzi NATO a jej susedmi, vrátane iniciatívy Partnerstvo pre mier a stredomorský dialóg v roku 1994, Rady pre euroatlantické partnerstvo v roku 1997 a Stálej spoločnej rady NATO-Rusko v roku 1998. Na samite vo Washingtone v roku 1999 sa Maďarsko, Poľsko a Česká republika oficiálne pripojili k NATO a organizácia tiež vydala nové usmernenia pre členstvo s individualizovanými "akčnými plánmi členstva". Tieto plány upravujú následné pridanie nových členov aliancie. Voľba francúzskeho prezidenta Nicolasa Sarkozyho v roku 2007 viedla k významnej reforme vojenskej pozície Francúzska, ktorá vyvrcholila návratom k plnému členstvu 4. apríla 2009, čo zahŕňalo aj opätovné pripojenie Francúzska k vojenskej veliteľskej štruktúre NATO a zároveň zachovanie nezávislého jadrového odstrašujúceho prostriedku.  Článok 5 Severoatlantickej zmluvy, ktorý vyžaduje od členských štátov, aby prišli na pomoc akémukoľvek členskému štátu, ktorý je predmetom ozbrojeného útoku, bol po prvý a jediný raz uplatnený po útokoch z 11. septembra, po ktorých boli vojaky nasadené do Afganistanu pod vedením ISAF pod vedením NATO. Organizácia odvtedy vykonávala celý rad ďalších úloh, vrátane vyslania trénerov do Iraku, pomoci pri operáciách proti pirátstvu a v roku 2011 presadzovala bezletovú zónu nad Líbyou v súlade s rezolúciou Bezpečnostnej rady OSN č. 1973.  Anektácia Krymu Ruskom viedla k silnému odsúdeniu zo strany všetkých členov NATO a bola jedným zo siedmich prípadov, kedy bol uplatnený článok 4, ktorý vyzýva na konzultácie medzi členmi NATO. Predchádzajúce časy zahŕňali vojnu v Iraku a občiansku vojnu v Sýrii. Na samite v Walese v roku 2014 sa lídri členských štátov NATO prvýkrát formálne zaviazali do roku 2024 vynaložiť na obranu ekvivalent najmenej dvoch percent ich hrubého domáceho produktu, čo bolo predtým len neformálnym usmernením. Na varšavskom samite v roku 2016 sa krajiny NATO dohodli na vytvorení posilnenej prednej prítomnosti NATO, ktorá nasadila štyri nadnárodné bojové skupiny v batalónoch v Estónsku, Lotyšsku, Litve a Poľsku. Pred a počas ruskej invázie na Ukrajinu v roku 2022 niekoľko krajín NATO vyslalo pozemné jednotky, vojnové lode a stíhacie lietadlá na posilnenie východného krídla aliancie a viaceré krajiny opäť uplatnili článok 4. V marci 2022 sa lídri NATO stretli v Bruseli na mimoriadnom samite, na ktorom sa zúčastnili aj lídri G7 a Európskej únie. Členské štáty NATO sa dohodli na zriadení štyroch ďalších bojových skupín v Bulharsku, Maďarsku, Rumunsku a na Slovensku a prvky reakčných síl NATO boli po prvýkrát aktivované v histórii NATO.  Od júna 2022 rozmiestnilo NATO 40 000 vojakov pozdĺž svojho 2500 kilometrov dlhého východného krídla, aby odradilo ruskú agresiu. Viac ako polovica tohto počtu bolo nasadených v Bulharsku, Rumunsku, Maďarsku, na Slovensku a v Poľsku, kde tieto päť krajín zhromažďuje značné kombinované vojsko bývalých členov NATO, ktoré má 259.000 vojakov. Na doplnenie bulharského letectva vyslalo Španielsko lietadlá Eurofighter Typhoon, Holandsko vyslalo osem útočných lietadiel F-35 a ďalšie francúzske a americké útočné lietadlá by čoskoro dorazili.  NATO má verejnú podporu vo všetkých členských štátoch.
Organizácia Severoatlantickej zmluvy (NATO, francúzsky: Organisation du traité de l'Atlantique nord), alebo Severoatlantická aliancia, Atlantická aliancia, Západná aliancia, je vojenská aliancia. Bola založená Severnoatlantickou zmluvou v roku 1949 a bola podpísaná vo Washingtone, DC, Spojené štáty americké, 4. apríla 1949. Jeho členmi v roku 1949 boli Spojené štáty, Belgicko, Holandsko, Luxembursko, Francúzsko, Spojené kráľovstvo, Kanada, Portugalsko, Taliansko, Nórsko, Dánsko a Island. Dňa 18. februára 1952 sa pripojili aj Grécko a Turecko.  Keď sa Západné Nemecko pripojilo k organizácii 9. mája 1955, Halvard Lange, tehdejší nórsky minister zahraničných vecí, to označil za "rozhodujúci obrat v histórii nášho kontinentu". Výsledkom bol Varšavsky pakt, ktorý 14. mája 1955 podpísal Sovietsky zväz a jeho satelitné štáty ako odpoveď na NATO.  Po skončení studenej vojny sa v roku 1999 tri bývalé komunistické krajiny Maďarsko, Česká republika a Poľsko pripojili k NATO. Dňa 29. marca 2004 sa k NATO pripojilo ďalších sedem krajín severnej a východnej Európy: Estónsko, Lotyšsko a Litva, ako aj Slovinsko, Slovensko, Bulharsko a Rumunsko.  Chorvátsko a Albánsko dostali pozvanie na členstvo v NATO 3. apríla 2008. Macedónska republika dostala jedinú podmienenú pozvánku, pretože Grécko ju vetovalo kvôli sporu o jej meno s Gréckom.  Čierna Hora pristúpila 5. júna 2017. Po zmene názvu na ukončenie sporu sa Severné Macedónsko pripojilo k NATO 27. marca 2020 a stalo sa jeho 30. členom. Írsko sa oficiálne pripojilo k NATO 8. septembra 2020 ako pozorovateľ.  V apríli 2023 sa Fínsko pripojilo k NATO po ruskej invázii na Ukrajinu v roku 2022.