Sammendrag av NATOs historie
Context:Traktaten i Dunkirk ble undertegnet av Frankrike og Storbritannia den 4. mars 1947, i etterkant av andre verdenskrig og begynnelsen av den kalde krigen, som en traktat om allians og gjensidig bistand i tilfelle mulige angrep fra Tyskland eller Sovjetunionen. I mars 1948 ble denne alliansen utvidet i Brussel-traktaten for å inkludere Benelux-landene, og dannet Bryssel-traktatorganisasjonen, kjent som Western Union. Samtaler for en bredere militær allianse, som kunne inkludere Nord-Amerika, begynte også den måneden i USA, hvor deres utenrikspolitikk under Truman-doktrinen fremmet internasjonal solidaritet mot handlinger de så på som kommunistisk aggresjon, som statskuppet i Tsjekkoslovakia i februar 1948. Disse samtalene resulterte i undertegnelsen av den nordatlantiske traktaten den 4. april 1949 av medlemslandene i Western Union pluss USA, Canada, Portugal, Italia, Norge, Danmark og Island. Den kanadiske diplomaten Lester B. Pearson var en viktig forfatter og utarbeider av traktaten.  Et langt rektangulært rom med flere rader av sittende individer på hver side, og flagg som henger på den andre enden. Vest-Tyskland ble med i NATO i 1955, noe som førte til dannelsen av rivaliserende Warszawa-pakten under den kalde krigen. Den nordatlantiske traktaten var i stor grad sovende til Korea-krigen initierte etableringen av NATO for å implementere den med en integrert militær struktur. Dette inkluderte dannelsen av Supreme Headquarters Allied Powers Europe (SHAPE) i 1951, som adopterte mange av Western Union militære strukturer og planer, inkludert deres avtaler om standardisering av utstyr og avtaler om stasjonering av utenlandske militære styrker i europeiske land. I 1952 ble stillingen som generalsekretær i NATO etablert som organisasjonens øverste sivile. Det året var også den første store maritime NATO-øvelsen, øvelsen Mainbrace og tiltredelsen av Hellas og Tyrkia til organisasjonen. Etter London- og Paris-konferansene fikk Vest-Tyskland tillatelse til å gjenoppbygge militæret, da de sluttet seg til NATO i mai 1955, noe som igjen var en viktig faktor i opprettelsen av den sovjetisk-dominerte Warszawa-pakten, som skilte de to motsatte sidene i den kalde krigen.  Byggingen av Berlinmuren i 1961 markerte en høydepunkt i den kalde krigens spenninger, da 400.000 amerikanske tropper var stasjonert i Europa. Tvilen på styrken av forholdet mellom de europeiske statene og USA ebbet og flommet, sammen med tvil om troverdigheten til NATOs forsvar mot en potensiell sovjetisk invasjon - tvil som førte til utviklingen av den uavhengige franske kjernefysiske avskrekkingen og tilbaketrekkingen av Frankrike fra NATOs militære struktur i 1966. I 1982 ble det nydemokratiske Spania med i alliansen.  Revolusjonene i 1989 i Europa førte til en strategisk reevaluering av NATOs formål, natur, oppgaver og fokus på kontinentet. I oktober 1990 ble Øst-Tyskland en del av Forbundsrepublikken Tyskland og alliansen, og i november 1990 signerte alliansen traktaten om konvensjonelle væpnede styrker i Europa (CFE) i Paris med Sovjetunionen. Det påla spesifikke militære reduksjoner over hele kontinentet, som fortsatte etter kollapsen av Warszawapakten i februar 1991 og oppløsningen av Sovjetunionen i desember, som fjernet de facto hovedmotstandere av NATO. Dette startet en nedtrekking av militære utgifter og utstyr i Europa. CFE-traktaten tillot signatarene å fjerne 52.000 stykker konvensjonelle våpen i de følgende seksten årene, og tillot militære utgifter av NATOs europeiske medlemmer å falle med 28 prosent fra 1990 til 2015. I 1990 ble forsikringer gitt av flere vestlige ledere til Mikhail Gorbatsjov om at NATO ikke ville utvide seg lenger øst, som avslørt av notater fra private samtaler. Imidlertid inneholdt den endelige teksten til traktaten om den endelige oppgjøret med hensyn til Tyskland, som ble undertegnet senere samme år, ingen omtale av spørsmålet om østlig utvidelse.  To høye betongseksjoner av en vegg i en gressplåt foran en buet bygning med blå-glass vinduer. Berlinmurens fall i 1989 markerte et vendepunkt i NATOs rolle i Europa, og denne delen av muren er nå vist utenfor NATOs hovedkvarter. På 1990-tallet utvidet organisasjonen sine aktiviteter til politiske og humanitære situasjoner som tidligere ikke hadde vært NATO-anliggender. Under oppløsningen av Jugoslavia gjennomførte organisasjonen sine første militære intervensjoner i Bosnia fra 1992 til 1995 og senere Jugoslavia i 1999. Disse konfliktene motiverte en stor militær restrukturering etter den kalde krigen. NATOs militære struktur ble kuttet ned og reorganisert, med nye krefter som hovedkvarteret Allied Command Europe Rapid Reaction Corps etablert.  Politisk søkte organisasjonen bedre relasjoner med de nyutdannede autonome statene i Sentral- og Øst-Europa, og diplomatiske fora for regionalt samarbeid mellom NATO og naboene ble opprettet i denne perioden etter den kalde krigen, inkludert partnerskapet for fred og Middelhavsdialoginitiativet i 1994, Euro-Atlantic Partnership Council i 1997 og NATO-Russland Permanent Joint Council i 1998. På toppmøtet i Washington i 1999 ble Ungarn, Polen og Tsjekkia offisielt medlem av NATO, og organisasjonen utstedte også nye retningslinjer for medlemskap med individuelle "medlemskapshandlingsplaner". Disse planene styrte den påfølgende tillegget av nye alliansemedlemmer. Valget av den franske presidenten Nicolas Sarkozy i 2007 førte til en stor reform av Frankrikes militære posisjon, som kulminerte med tilbake til fullt medlemskap den 4. april 2009, som også inkluderte Frankrike gjenforenes NATO Military Command Structure, samtidig som en uavhengig kjernefysisk avskrekkende.  Artikkel 5 i den nordatlantiske traktaten, som krever at medlemslandene skal komme til hjelp for enhver medlemsstat som er utsatt for et væpnet angrep, ble påkalt for første og eneste gang etter 11. september-angrepene, etter hvilke tropper ble utplassert til Afghanistan under NATO-ledede ISAF. Organisasjonen har operert en rekke andre roller siden da, inkludert å sende trenere til Irak, bistå i anti-piratvirksomhet, og i 2011 håndheve en flyforbudssone over Libya i samsvar med FNs sikkerhetsråds resolusjon 1973.  Russlands anneksjon av Krim førte til sterk fordømmelse av alle NATO-medlemmer, og var en av de syv gangene at artikkel 4, som krever konsultasjon mellom NATO-medlemmer, har blitt påkalt. Tidligere ganger inkludert under Irak-krigen og den syriske borgerkrigen. På toppmøtet i Wales i 2014 forpliktet lederne av NATOs medlemsland seg formelt for første gang til å bruke tilsvarende minst to prosent av bruttonasjonalproduktet på forsvar innen 2024, noe som tidligere bare hadde vært en uformell retningslinje. På toppmøtet i Warszawa i 2016 ble NATO-landene enige om opprettelsen av NATO Enhanced Forward Presence, som utplasserte fire multinasjonelle bataljonsstørrelse slaggrupper i Estland, Latvia, Litauen og Polen. Før og under den russiske invasjonen av Ukraina i 2022, sendte flere NATO-land landtropper, krigsskip og kampfly for å forsterke alliansens østlige flanke, og flere land påkalte igjen artikkel 4. I mars 2022 møttes NATO-ledere i Brussel for et ekstraordinært toppmøte som også involverte G7- og EU-ledere. NATO-medlemsstater ble enige om å etablere fire ekstra slaggrupper i Bulgaria, Ungarn, Romania og Slovakia, og elementer av NATO Response Force ble aktivert for første gang i NATOs historie.  I juni 2022 hadde NATO utplassert 40.000 soldater langs sin 2500 kilometer lange østlige flanke for å avskrekke russisk aggresjon. Mer enn halvparten av dette antallet har blitt utplassert i Bulgaria, Romania, Ungarn, Slovakia og Polen, som fem land samler en betydelig kombinert tidligere NATO-styrke på 259.000 soldater. For å supplere Bulgarias luftvåpen sendte Spania Eurofighter Typhoons, Nederland sendte åtte F-35 angrepfly, og ytterligere franske og amerikanske angrepfly ville snart ankomme også.  NATO nyter offentlig støtte i alle medlemslandene.
NATO (fransk: Organisation du traité de l'Atlantique nord), eller Nord-Atlantikk Alliansen, den atlantiske alliansen, den vestlige alliansen, er en militær allianse. Den ble etablert av Nord-Atlantertraktaten i 1949 og den ble undertegnet i Washington, DC, USA, den 4. april 1949. Medlemmene i 1949 var USA, Belgia, Nederland, Luxembourg, Frankrike, Storbritannia, Canada, Portugal, Italia, Norge, Danmark og Island. Den 18. februar 1952 ble også Hellas og Tyrkia med.  Da Vest-Tyskland ble medlem av organisasjonen den 9. mai 1955, ble det beskrevet som "et avgjørende vendepunkt i vårt kontinentets historie" av Halvard Lange, utenriksminister i Norge på den tiden. Resultatet var Warszawapakten, som ble undertegnet den 14. mai 1955 av Sovjetunionen og dets satellittstater som svar på NATO.  Etter den kalde krigen i 1999 ble tre tidligere kommunistiske land, Ungarn, Tsjekkia og Polen, med i NATO. Den 29. mars 2004 ble ytterligere syv nord- og østeuropeiske land med i NATO: Estland, Latvia og Litauen, samt Slovenia, Slovakia, Bulgaria og Romania.  Kroatia og Albania mottok invitasjon til NATO-medlemskap den 3. april 2008. Republikken Makedonia mottok den eneste betingede invitasjonen fordi den ble vetoet av Hellas på grunn av sin navnespill med Hellas.  Montenegro ble medlem den 5. juni 2017. Etter å ha endret sitt navn for å avslutte tvisten, ble Nord-Makedonia med i NATO den 27. mars 2020 og ble dets 30. medlem. Irland ble offisielt medlem av NATO den 8. september 2020 som observatør.  I april 2023 sluttet Finland seg til NATO, etter forsøk på å bli med siden den russiske invasjonen av Ukraina i 2022.