Resumeix la història de l'OTAN
Context:El Tractat de Dunkerque va ser signat per França i el Regne Unit el 4 de març de 1947, durant les conseqüències de la Segona Guerra Mundial i l'inici de la Guerra Freda, com un Tractat d'Aliança i d'Assistència Mutual en cas d'eventuals atacs per part d'Alemanya o la Unió Soviètica. El març de 1948, aquesta aliança es va ampliar en el Tractat de Brussel·les per incloure els països del Benelux, formant l'Organització del Tractat de Brussel·les, coneguda comunament com la Unió Occidental. Les converses per a una aliança militar més àmplia, que podria incloure Amèrica del Nord, també van començar aquell mes als Estats Units, on la seva política exterior sota la Doctrina Truman va promoure la solidaritat internacional contra accions que consideraven com a agressió comunista, com el cop d'estat de febrer de 1948 a Txecoslovàquia. Aquestes converses van donar lloc a la signatura del Tractat de l'Atlàntic Nord el 4 d'abril de 1949 pels estats membres de la Unió Occidental més els Estats Units, Canadà, Portugal, Itàlia, Noruega, Dinamarca i Islàndia. El diplomàtic canadenc Lester B. Pearson va ser un autor i redactor clau del tractat.  Una llarga sala rectangular amb múltiples files de persones assegudes a cada costat, i banderes penjades a l'extrem. Alemanya Occidental es va unir a l'OTAN el 1955, el que va conduir a la formació del Pacte de Varsòvia rival durant la Guerra Freda. El Tractat de l'Atlàntic Nord estava en gran part inactiu fins que la Guerra de Corea va iniciar l'establiment de l'OTAN per implementar-lo amb una estructura militar integrada. Això va incloure la formació de Supreme Headquarters Allied Powers Europe (SHAPE) el 1951, que va adoptar moltes de les estructures i plans militars de la Unió Occidental, inclosos els seus acords sobre l'estandardització d'equips i acords sobre l'estacionament de forces militars estrangeres en països europeus. El 1952, el càrrec de Secretari General de l'OTAN va ser establert com el principal civil de l'organització. Aquell any també es van celebrar els primers grans exercicis marítims de l'OTAN, l'Exercici Mainbrace i l'adhesió de Grècia i Turquia a l'organització. Després de les conferències de Londres i París, a Alemanya Occidental se li va permetre rearmar-se militarment, ja que es van unir a l'OTAN al maig de 1955, que va ser, al seu torn, un factor important en la creació del Pacte de Varsòvia dominat pels soviètics, delineant els dos costats oposats de la Guerra Freda.  La construcció del mur de Berlín el 1961 va marcar un punt culminant de les tensions de la Guerra Freda, quan 400.000 soldats nord-americans estaven estacionats a Europa. Els dubtes sobre la força de la relació entre els estats europeus i els Estats Units van disminuir i van fluir, juntament amb dubtes sobre la credibilitat de la defensa de l'OTAN contra una possible invasió soviètica - dubtes que van conduir al desenvolupament de la dissuasió nuclear francesa independent i la retirada de França de l'estructura militar de l'OTAN el 1966. El 1982, la recentment democràtica Espanya es va unir a l'aliança.  Les Revolucions de 1989 a Europa van conduir a una re-avaluació estratègica de l'objectiu, la naturalesa, les tasques i l'enfocament de l'OTAN al continent. A l'octubre de 1990, Alemanya Oriental es va convertir en part de la República Federal d'Alemanya i de l'aliança, i al novembre de 1990, l'aliança va signar el Tractat sobre Forces Armades Convencionals a Europa (CFE) a París amb la Unió Soviètica. Va ordenar reduccions militars específiques a tot el continent, que van continuar després del col·lapse del Pacte de Varsòvia el febrer de 1991 i la dissolució de la Unió Soviètica el desembre d'aquell any, que va eliminar els principals adversaris de facto de l'OTAN. Això va començar una reducció de la despesa militar i l'equipament a Europa. El tractat CFE va permetre als signants eliminar 52.000 peces d'armament convencional en els següents setze anys, i va permetre que la despesa militar dels membres europeus de l'OTAN disminuís en un 28 per cent de 1990 a 2015. El 1990, diversos líders occidentals van donar garanties a Mijail Gorbatxov que l'OTAN no s'expandiria més cap a l'est, com es va revelar en els memoranda de converses privades. No obstant això, el text final del Tractat sobre el règim final respecte a Alemanya, signat més tard aquell any, no contenia cap esment de la qüestió de l'expansió cap a l'est.  Dues seccions altes de formigó d'una paret en un jardí d'herba davant d'un edifici corbat amb finestres de vidre blau. La caiguda del mur de Berlín el 1989 va marcar un punt d'inflexió en el paper de l'OTAN a Europa, i aquesta secció del mur ara es mostra fora de la seu de l'OTAN. En la dècada de 1990, l'organització va estendre les seves activitats a situacions polítiques i humanitàries que abans no havien estat preocupacions de l'OTAN. Durant la desintegració de Iugoslàvia, l'organització va dur a terme les seves primeres intervencions militars a Bòsnia de 1992 a 1995 i més tard a Iugoslàvia el 1999. Aquests conflictes van motivar una gran reestructuració militar posterior a la Guerra Freda. L'estructura militar de l'OTAN va ser reduïda i reorganitzada, amb noves forces com el Corps de Reacció Ràpida del Comandament Aliat d'Europa.  Políticament, l'organització va buscar millors relacions amb els nous estats autònoms d'Europa central i oriental, i es van crear fòrums diplomàtics per a la cooperació regional entre l'OTAN i els seus veïns durant aquest període posterior a la Guerra Freda, incloent la Partnership for Peace i la iniciativa del diàleg mediterrani el 1994, el Consell de Parceria Euro-Atlàntic el 1997 i el Consell Permanent Conjunt OTAN-Rússia el 1998. En la cimera de Washington de 1999, Hongria, Polònia i la República Txeca es van unir oficialment a l'OTAN, i l'organització també va emetre noves directrius per a l'adhesió amb "Plans d'Acció d'Ansellatge" individualitzats. Aquests plans van regir la posterior incorporació de nous membres de l'aliança. L'elecció del president francès Nicolas Sarkozy el 2007 va conduir a una gran reforma de la posició militar de França, que va culminar amb el retorn a l'adhesió plena el 4 d'abril de 2009, que també va incloure la reincorporació de França a l'estructura de comandament militar de l'OTAN, mantenint alhora una dissuasió nuclear independent.  L'article 5 del tractat de l'Atlàntic Nord, que exigeix als estats membres que vinguin en ajuda de qualsevol estat membre sotmès a un atac armat, es va invocar per primera i única vegada després dels atacs de l'11 de setembre, després dels quals les tropes van ser desplegades a l'Afganistan sota la ISAF dirigida per l'OTAN. Des de llavors, l'organització ha exercit una sèrie de funcions addicionals, incloent l'enviament d'entrenadors a l'Iraq, l'assistència en operacions contra la pirateria i, el 2011, l'aplicació d'una zona d'exclusió aèria sobre Líbia d'acord amb la Resolució 1973 del Consell de Seguretat de l'ONU.  L'annexió de Crimea per part de Rússia va provocar una forta condemna per part de tots els membres de l'OTAN, i va ser una de les set vegades que s'ha invocat l'article 4, que demana la consulta entre els membres de l'OTAN. Temps anteriors, incloent-hi la Guerra d'Iraq i la Guerra Civil de Síria. En la cimera de Gal·les de 2014, els líders dels estats membres de l'OTAN es van comprometre formalment per primera vegada a gastar l'equivalent d'almenys el dos per cent del seu producte interior brut en defensa per a 2024, que fins ara havia estat només una directriu informal. A la cimera de Varsòvia de 2016, els països de l'OTAN van acordar la creació de la Presència Avançada Reforçada de l'OTAN, que va desplegar quatre grups de batalla multinacionals de batalló a Estònia, Letònia, Lituània i Polònia. Abans i durant la invasió russa d'Ucraïna el 2022, diversos països de l'OTAN van enviar tropes terrestres, vaixells de guerra i avions de combat per reforçar el flanc oriental de l'aliança, i diversos països van invocar de nou l'Article 4. El març de 2022, els líders de l'OTAN es van reunir a Brussel·les per a una cimera extraordinària a la qual també van participar els líders del Grup dels Set i la Unió Europea. Els estats membres de l'OTAN van acordar establir quatre grups de batalla addicionals a Bulgària, Hongria, Romania i Eslovàquia, i els elements de la Força de Resposta de l'OTAN es van activar per primera vegada en la història de l'OTAN.  Al juny de 2022, l'OTAN havia desplegat 40.000 soldats al llarg del seu flanc oriental de 2.500 quilòmetres de llarg per dissuadir l'agressió russa. Més de la meitat d'aquest nombre s'han desplegat a Bulgària, Romania, Hongria, Eslovàquia i Polònia, els cinc països que recullen una força considerable combinada d'ex-OTAN de 259.000 soldats. Per complementar la Força Aèria de Bulgària, Espanya va enviar Eurofighter Typhoons, els Països Baixos van enviar vuit avions d'atac F-35, i avions d'atac francesos i nord-americans addicionals arribarien aviat també.  L'OTAN gaudeix del suport públic en tots els seus estats membres.
L'Organització del Tractat de l'Atlàntic Nord (OTAN, francès: Organisation du traité de l'Atlantique nord), o Aliança de l'Atlàntic Nord, Aliança de l'Atlàntic, Aliança Occidental, és una aliança militar. Va ser establert pel Tractat de l'Atlàntic Nord el 1949 i va ser signat a Washington, DC, Estats Units, el 4 d'abril de 1949. Els seus membres el 1949 eren els Estats Units, Bèlgica, els Països Baixos, Luxemburg, França, el Regne Unit, Canadà, Portugal, Itàlia, Noruega, Dinamarca i Islàndia. El 18 de febrer de 1952, Grècia i Turquia també es van unir.  Quan Alemanya Occidental es va unir a l'organització el 9 de maig de 1955 va ser descrit com "un punt d'inflexió decisiu en la història del nostre continent" per Halvard Lange, ministre d'Afers Exteriors de Noruega en aquell moment. El resultat va ser el Pacte de Varsòvia, signat el 14 de maig de 1955 per la Unió Soviètica i els seus estats satèl·lits com a resposta a l'OTAN.  Després de la Guerra Freda el 1999, tres països excomunistes, Hongria, la República Txeca i Polònia, es van unir a l'OTAN. El 29 de març de 2004, set països més del nord i l'est d'Europa es van unir a l'OTAN: Estònia, Letònia i Lituània i també Eslovènia, Eslovàquia, Bulgària i Romania.  Croàcia i Albània van rebre la invitació d'adhesió a l'OTAN el 3 d'abril de 2008. La República de Macedònia va rebre l'única invitació condicional perquè va ser vetada per Grècia a causa de la seva disputa de nom amb Grècia.  Montenegro s'hi va adherir el 5 de juny de 2017. Després de canviar el seu nom per posar fi a la disputa, Macedònia del Nord es va unir a l'OTAN el 27 de març de 2020 i es va convertir en el seu 30è membre. Irlanda es va unir oficialment a l'OTAN el 8 de setembre de 2020 com a observador.  A l'abril de 2023, Finlàndia es va unir a l'OTAN, després dels esforços per unir-se des de la invasió russa de Ucraïna el 2022.