Descriu el primer dispositiu d'estat sòlid i el seu ús basant-te en el següent passatge.
Context:Molt abans que existís el coneixement de l'electricitat, la gent era conscient de les sacsejades dels peixos elèctrics. Els textos egipcis antics que daten del 2750 aC es referien a aquests peixos com el "Tondrer del Nil", i els descrivien com els "protectors" de tots els altres peixos. Els peixos elèctrics van ser de nou reportats mil·lennis més tard pels antics naturalistes i metges grecs, romans i àrabs. Diversos escriptors antics, com Plini el Vell i Scribonius Largus, van atestar l'efecte entorpecedor dels xocs elèctrics proporcionats pel peix gat elèctric i els raigs elèctrics, i sabien que aquests xocs podien viatjar al llarg d'objectes conductors. Els pacients amb malalties com la gota o el mal de cap van ser dirigits a tocar peixos elèctrics amb l'esperança que la poderosa sacsejada els curés. Les cultures antigues al voltant del Mediterrani sabien que certs objectes, com les vares d'ambre, es podien fregar amb la pell del gat per atraure objectes lleugers com plomes. Tales de Milet va fer una sèrie d'observacions sobre l'electricitat estàtica al voltant del 600 aC, a partir de la qual creia que la fricció feia que l'ambre fos magnètic, en contrast amb minerals com la magnetita, que no necessitava de fricció. Tales estava equivocat en creure que l'atracció era degut a un efecte magnètic, però més tard la ciència demostraria un enllaç entre el magnetisme i l'electricitat. Segons una teoria controvertida, els partis podrien haver tingut coneixement de galvanització, basat en el descobriment de 1936 de la bateria de Bagdad, que s'assembla a una cel·la galvànica, tot i que no és segur si l'artefact era de naturalesa elèctrica. L'electricitat seria poc més que una curiositat intel·lectual durant mil·lennis fins al 1600, quan el científic anglès William Gilbert va escriure De Magnete, en el qual va fer un estudi acurat de l'electricitat i el magnetisme, distingint l'efecte lodestone de l'electricitat estàtica produïda per fregar ambre. Va encunyar la nova paraula llatina electricus ("de ambre" o "com ambre", elektron, la paraula grega per "ambre") per referir-se a la propietat d'atraure objectes petits després de ser frotat. Aquesta associació va donar origen a les paraules "electric" i "electricitat", que van aparèixer per primera vegada en la impressió de Pseudodoxia Epidemica de Thomas Browne de 1646. Més treballs es van dur a terme en els segles XVII i principis del XVIII per Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray i C. F. du Fay. Més tard, al segle XVIII, Benjamin Franklin va dur a terme una extensa investigació sobre l'electricitat, venent les seves possessions per finançar el seu treball. El juny de 1752 es diu que va enganxar una clau de metall a la part inferior d'una corda de cometa humida i va volar la cometa en un cel amenaçat per una tempesta. Una successió d'espurnes saltant de la clau a la part posterior de la seva mà va mostrar que el llamp era de fet elèctric en la seva naturalesa. També va explicar l'aparentment paradoxal comportament de la jarra de Leyden com un dispositiu per emmagatzemar grans quantitats de càrrega elèctrica en termes d'electricitat que consisteix tant en càrregues positives com negatives El 1775, Hugh Williamson va informar a la Royal Society d'una sèrie d'experiments sobre els xocs lliurats per l'anguilla elèctrica; aquell mateix any el cirurgià i anatòmic John Hunter va descriure l'estructura dels òrgans elèctrics del peix. El 1791, Luigi Galvani va publicar el seu descobriment de la bioelectromagnètica, demostrant que l'electricitat era el mitjà pel qual les neurones transmeten senyals als músculs. La bateria de Alessandro Volta, o pila voltaica, de 1800, feta de capes alternades de zinc i coure, va proporcionar als científics una font d'energia elèctrica més fiable que les màquines electrostàtiques utilitzades anteriorment. El reconeixement de l'electromagnetisme, la unitat dels fenòmens elèctrics i magnètics, es deu a Hans Christian Ørsted i André-Marie Ampère el 1819-1820. Michael Faraday va inventar el motor elèctric el 1821, i Georg Ohm va analitzar matemàticament el circuit elèctric el 1827. L'electricitat i el magnetisme (i la llum) van ser definitivament vinculats per James Clerk Maxwell, en particular en el seu "Sobre línies físiques de la força" el 1861 i 1862. Mentre que a principis del segle XIX s'havia vist un ràpid progrés en la ciència elèctrica, a finals del segle XIX es veuria el major progrés en l'enginyeria elèctrica. A través de persones com Alexander Graham Bell, Ottó Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, 1r Baró Kelvin, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla i George Westinghouse, l'electricitat es va convertir d'una curiositat científica en una eina essencial per a la vida moderna. El 1887, Heinrich Hertz va descobrir que els elèctrodes il·luminats amb llum ultraviolada crearen espurnes elèctriques més fàcilment. El 1905, Albert Einstein va publicar un article que explicava les dades experimentals de l'efecte fotoelèctric com a resultat de l'energia de la llum que es transporta en paquets quantizats discrets, energizant electrons. Aquest descobriment va portar a la revolució quàntica. Einstein va ser guardonat amb el Premi Nobel de Física el 1921 per "el seu descobriment de la llei de l'efecte fotoelèctric". L'efecte fotoelèctric també s'empra en fotocel·les com les que es poden trobar en panells solars. El primer dispositiu d'estat sòlid va ser el "detector de bigots de gat" utilitzat per primera vegada en els anys 1900 en receptors de ràdio. Un fil en forma de bigota es col·loca lleugerament en contacte amb un cristall sòlid (com un cristall de germani) per detectar un senyal de ràdio per l'efecte de unió de contacte. En un component d'estat sòlid, el corrent està confinat a elements sòlids i compostos dissenyats específicament per canviar-lo i amplificar-lo. El flux de corrent es pot entendre en dues formes: com a electrons carregats negativament, i com a deficiències d'electrons carregats positivament anomenats forats. Aquestes càrregues i forats es comprenen en termes de física quàntica. El material de construcció és més sovint un semiconductor cristal·lí. L'electrònica d'estat sòlid va arribar a la seva pròpia amb l'aparició de la tecnologia de transistors. El primer transistor funcional, un transistor de punt de contacte basat en germani, va ser inventat per John Bardeen i Walter Houser Brattain a Bell Labs el 1947, seguit pel transistor de unió bipolar el 1948.
El primer dispositiu d'estat sòlid va ser el "detector de bigots de gat" utilitzat per primera vegada en els anys 1900 en receptors de ràdio. Un fil en forma de bigota es col·loca lleugerament en contacte amb un cristall sòlid (com un cristall de germani) per detectar un senyal de ràdio per l'efecte de unió de contacte.