Підсумовуйте історію НАТО
Context:Дюнкерцький договір був підписаний Францією та Сполученим Королівством 4 березня 1947 року, після закінчення Другої світової війни та початку холодної війни, як договір про союз та взаємну допомогу у разі можливих нападів Німеччини або Радянського Союзу. У березні 1948 року цей союз був розширений Брюссельським договором, включивши країни Бенілюксу, утворюючи Брюссельську організацію договору, відому як Західний союз. Переговори про більш широкий військовий альянс, який міг би включати Північну Америку, також почалися в тому місяці в Сполучених Штатах, де їх зовнішня політика за доктриною Трумана сприяла міжнародній солідарності проти дій, які вони вважали комуністичною агресією, наприклад, державний переворот у Чехословаччині у лютому 1948 року. Ці переговори призвели до підписання Північноатлантичного договору 4 квітня 1949 року державами-членами Західного союзу плюс Сполучені Штати, Канада, Португалія, Італія, Норвегія, Данія та Ісландія. Канадський дипломат Лестер Б. Пірсон був головним автором і розробником договору.  Довга прямокутна кімната з кількома рядами сидячих осіб з кожного боку, і прапори, що висить на дальньому кінці. Західна Німеччина приєдналася до НАТО в 1955 році, що призвело до формування Варшавського договору під час холодної війни. Північноатлантичний договір в значній мірі не діяв до тих пір, поки корейська війна не ініціювала створення НАТО, щоб реалізувати його з інтегрованою військовою структурою. Це включало утворення Верховного штабу союзницьких держав Європи (SHAPE) в 1951 році, який прийняв багато військових структур і планів Західного Союзу, включаючи їх угоди про стандартизацію обладнання та угоди про розміщення іноземних військових сил в європейських країнах. У 1952 році посада Генерального секретаря НАТО була встановлена як головний цивільний діяч організації. У тому ж році відбулися перші великі морські навчання НАТО, навчання Mainbrace та приєднання Греції та Туреччини до організації. Після Лондонської та Паризької конференцій Західній Німеччині було дозволено переозброїтися військово, оскільки вони приєдналися до НАТО в травні 1955 року, що, в свою чергу, стало основним фактором у створенні Варшавського договору, в якому домінував Радянський Союз, що визначав дві протилежні сторони холодної війни.  Будівництво Берлінської стіни в 1961 році ознаменувало висоту напруженості холодної війни, коли в Європі було розміщено 400 000 американських військ. Сумніви щодо міцності відносин між європейськими державами та Сполученими Штатами зникали і зникали, разом з сумнівами щодо достовірності оборони НАТО від можливого радянського вторгнення - сумніви, які призвели до розвитку незалежного французького ядерного стримування та виходу Франції з військової структури НАТО в 1966 році. У 1982 році до альянсу приєдналася нова демократична Іспанія.  Революції 1989 року в Європі призвели до стратегічної переоцінки мети, природи, завдань і фокусу НАТО на континенті. У жовтні 1990 року Східна Німеччина стала частиною Федеративної Республіки Німеччини та альянсу, а в листопаді 1990 року альянс підписав у Парижі з Радянським Союзом Договір про звичайні збройні сили в Європі (CFE). Він передбачав конкретні військові скорочення на всьому континенті, які продовжилися після розпаду Варшавського договору у лютому 1991 року та розпаду Радянського Союзу в грудні того ж року, який усунув фактично головних противників НАТО. Це стало початком скорочення військових витрат і техніки в Європі. Договір CFE дозволив підписантам видалити 52 000 одиниць звичайних озброєнь протягом наступних шістнадцяти років, а військові витрати європейських членів НАТО скоротилися на 28 відсотків з 1990 по 2015 рік. У 1990 році кілька західних лідерів дали запевнення Михаїлу Горбачову, що НАТО не розшириться далі на схід, як показано меморандумами приватних розмов. Однак остаточний текст Договору про остаточне врегулювання щодо Німеччини, підписаного пізніше того ж року, не містив жодної згадки про питання розширення на схід.  Дві високі бетонні ділянки стіни на газоні перед вигнутою будівлею з блакитними скляними вікнами. Падіння Берлінської стіни в 1989 році ознаменувало поворотний момент у ролі НАТО в Європі, і ця частина стіни зараз виставлена за межами штаб-квартири НАТО. У 1990-х роках організація розширила свою діяльність на політичні та гуманітарні ситуації, які раніше не були проблемою НАТО. Під час розпаду Югославії організація провела свої перші військові втручання в Боснії з 1992 по 1995 рік, а пізніше в Югославії в 1999 році. Ці конфлікти призвели до великої військової реструктуризації після холодної війни. Військова структура НАТО була скорочена та реорганізована, з створенням нових сил, таких як Штаб-квартира Командування союзників у Європі Корпусу швидкого реагування.  Політично організація прагнула до кращих відносин з новоавтономними центрально- та східноєвропейськими державами, а дипломатичні форуми для регіонального співробітництва між НАТО та її сусідами були створені в період після холодної війни, включаючи партнерство заради миру та ініціативу Середземноморського діалогу в 1994 році, Євроатлантичну Раду партнерства в 1997 році та постійну спільну Раду НАТО-Росія в 1998 році. На саміті у Вашингтоні 1999 року Угорщина, Польща та Чеська Республіка офіційно приєдналися до НАТО, а організація також випустила нові керівні принципи для членства з індивідуальними "Планами дій щодо членства". Ці плани регулювали подальше додавання нових членів альянсу. Вибори президента Франції Нікола Саркозі в 2007 році призвели до значної реформи військової позиції Франції, що завершилася поверненням до повноправного членства 4 квітня 2009 року, що також включало в себе відновлення Франції у військовій командній структурі НАТО, зберігаючи при цьому незалежне ядерне стримування.  Стаття 5 Північноатлантичного договору, яка вимагає від держав-членів прийти на допомогу будь-якій державі-члену, підданій збройній атаці, була використана вперше і тільки після атак 11 вересня, після чого війська були розгорнуті в Афганістані під керівництвом НАТО ISAF. З тих пір організація виконувала ряд додаткових ролей, включаючи відправку тренерів до Іраку, надання допомоги в операціях проти піратства, а в 2011 році введення безлітної зони над Лівією відповідно до Резолюції Ради Безпеки ООН 1973 року.  Російська анексія Криму призвела до жорсткого засудження всіма членами НАТО, і була одним з семи випадків, коли Стаття 4, яка закликає до консультацій між членами НАТО, була застосована. Попередні часи включали війну в Іраку та громадянську війну в Сирії. На саміті у Уельсі в 2014 році лідери країн-членів НАТО вперше офіційно зобов'язалися витрачати еквівалент принаймні двох відсотків свого валового внутрішнього продукту на оборону до 2024 року, що раніше було лише неофіційним керівництвом. На Варшавському саміті 2016 року країни НАТО домовилися про створення розширеної передової присутності НАТО, яка розгорнула чотири багатонаціональні батальйонні бойові групи в Естонії, Латвії, Литві та Польщі. Перед та під час російського вторгнення до України у 2022 році кілька країн НАТО направили наземні війська, військові кораблі та винищувачі для посилення східного флангу альянсу, і кілька країн знову звернулися до статті 4. У березні 2022 року лідери НАТО зустрілися в Брюсселі на позачерговому саміті, на якому також брали участь лідери Групи семи та Європейського Союзу. Держави-члени НАТО погодилися створити чотири додаткові бойові групи в Болгарії, Угорщині, Румунії та Словаччині, а елементи Сил реагування НАТО були активовані вперше в історії НАТО.  Станом на червень 2022 року НАТО розгорнула 40 000 військовослужбовців уздовж свого східного флангу довжиною 2500 кілометрів для стримування російської агресії. Більше половини цієї кількості було розгорнуто в Болгарії, Румунії, Угорщині, Словаччині та Польщі, які п'ять країн збирають значну об'єднану силу колишніх НАТО з 259 000 солдатів. Для доповнення ВПС Болгарії Іспанія відправила Eurofighter Typhoon, Нідерланди відправили вісім штурмових літаків F-35, а додаткові французькі та американські штурмові літаки прибудуть незабаром.  НАТО користується громадською підтримкою у всіх країнах-членах.
Організація Північноатлантичного договору (НАТО, французький: Organisation du traité de l'Atlantique nord), або Північноатлантичний альянс, Атлантичний альянс, Західний альянс, є військовим альянсом. Вона була створена Північноатлантичним договором у 1949 році і була підписана у Вашингтоні, округ Колумбія, Сполучені Штати, 4 квітня 1949 року. Його членами в 1949 році були Сполучені Штати, Бельгія, Нідерланди, Люксембург, Франція, Сполучене Королівство, Канада, Португалія, Італія, Норвегія, Данія та Ісландія. 18 лютого 1952 року до ЄС приєдналися Греція та Туреччина.  Коли Західна Німеччина приєдналася до організації 9 травня 1955 року, це було описано як "решальний поворотний момент в історії нашого континенту" Халвардом Ланге, міністром закордонних справ Норвегії в той час. Результатом був Варшавський пакт, підписаний 14 травня 1955 року Радянським Союзом та його сателітними державами в відповідь на НАТО.  Після закінчення холодної війни в 1999 році три колишні комуністичні країни, Угорщина, Чехія і Польща, приєдналися до НАТО. 29 березня 2004 року до НАТО приєдналися ще сім країн Північної та Східної Європи: Естонія, Латвія та Литва, а також Словенія, Словаччина, Болгарія та Румунія.  Хорватія та Албанія отримали запрошення до членства в НАТО 3 квітня 2008 року. Республіка Македонія отримала єдину умовну запрошення, тому що вона була наклала вето Грецією через її суперечку з Грецією про ім'я.  Чорногорія приєдналася 5 червня 2017 року. Змінивши свою назву, щоб припинити суперечку, Північна Македонія приєдналася до НАТО 27 березня 2020 року і стала її 30-м членом. Ірландія офіційно приєдналася до НАТО 8 вересня 2020 року в якості спостерігача.  У квітні 2023 року Фінляндія приєдналася до НАТО, після зусиль приєднатися після російського вторгнення до України в 2022 році.