Povzetek zgodovine NATO
Context:Dunkerkovsko pogodbo sta Francija in Združeno kraljestvo podpisali 4. marca 1947, v obdobju po drugi svetovni vojni in začetku hladne vojne, kot pogodbo o zavezništvu in vzajemni pomoči v primeru morebitnih napadov Nemčije ali Sovjetske zveze. Marca 1948 je bilo to zavezništvo v Bruseljski pogodbi razširjeno na države Beneluksa in oblikovalo Bruseljsko pogodbeno organizacijo, splošno znano kot Zahodna unija. Pogovori o širšem vojaškem zavezništvu, ki bi lahko vključevalo Severno Ameriko, so se tisti mesec začeli tudi v Združenih državah, kjer je njihova zunanja politika pod Trumanovo doktrino spodbujala mednarodno solidarnost proti dejanjem, ki so jih obravnavali kot komunistično agresijo, kot je bil državni udar v Čehoslovaški februarja 1948. Ti pogovori so 4. aprila 1949 privedli do podpisa Severnoatlantske pogodbe med državami članicami Zahodne unije ter Združenimi državami, Kanado, Portugalsko, Italijo, Norveško, Dansko in Islandijo. Kanadski diplomat Lester B. Pearson je bil glavni avtor in pripravnik pogodbe.  Dolga pravokotna soba z več vrstami sedečih posameznikov na vsaki strani in zastave, ki visijo na skrajnem koncu. Zahodna Nemčija se je leta 1955 pridružila Natu, kar je med hladno vojno privedlo do oblikovanja tekmeca Varšavskega pakta. Severnoatlantska pogodba je bila v veliki meri neaktivna, dokler korejska vojna ni sprožila ustanovitve Nata, da bi jo izvajala z integrirano vojaško strukturo. To je vključevalo ustanovitev vrhovnega štaba zavezniških sil v Evropi (SHAPE) leta 1951, ki je sprejel številne vojaške strukture in načrte Zahodne unije, vključno z njihovimi sporazumi o standardizaciji opreme in sporazumi o postavljanju tujih vojaških sil v evropskih državah. Leta 1952 je bil ustanovljen položaj generalnega sekretarja Nata kot glavnega civilnega člana organizacije. To leto je bilo tudi leto prvih večjih pomorskih vaj NATO, vaje Mainbrace in pristop Grčije in Turčije k organizaciji. Po londonskih in pariških konferencah je Zahodni Nemčiji bilo dovoljeno vojaško oboroževanje, saj se je maja 1955 pridružila Natvu, kar je bilo zase pomemben dejavnik pri oblikovanju Varšavskega pakta, ki ga je prevladovala Sovjetska zveza in ki je določala dve nasprotni strani hladne vojne.  Zgradba berlinskega zidu leta 1961 je bila vrhunec napetosti v hladni vojni, ko je bilo v Evropi postavljenih 400.000 ameriških vojakov. Dvom o trdnosti odnosov med evropskimi državami in Združenimi državami se je iztekal in iztekal, skupaj z dvomi o verodostojnosti obrambe Nata pred morebitno sovjetsko invazijo - dvomi, ki so pripeljali do razvoja neodvisnega francoskega jedrskega odvračilnega mehanizma in umika Francije iz vojaške strukture Nata leta 1966. Leta 1982 se je zavezništvu pridružila tudi novo demokratična Španija.  Revolucije leta 1989 v Evropi so privedle do strateškega ponovnega ocenjevanja namena, narave, nalog in osredotočenosti NATO na celino. Oktobra 1990 je Vzhodna Nemčija postala del Zvezne republike Nemčije in zavezništva, novembra 1990 pa je zavezništvo podpisalo Pogodbo o konvencionalnih oboroženih silah v Evropi (CFE) v Parizu s Sovjetsko zvezo. Naložila je specifična vojaška zmanjšanja po vsej celini, ki so se nadaljevala po propadu Varšavskega pakta februarja 1991 in razpadu Sovjetske zveze decembra 1991, ki je odstranil de facto glavne nasprotnike Nata. To je začelo zmanjševanje vojaških izdatkov in opreme v Evropi. Pogodba CFE je podpisnikom omogočila odstranitev 52.000 kosov konvencionalnega orožja v naslednjih šestnajstih letih in omogočila zmanjšanje vojaških izdatkov evropskih članic Nata za 28 odstotkov od leta 1990 do leta 2015. Leta 1990 je več zahodnih voditeljev Mihailu Gorbačovu zagotovilo, da se Nato ne bo širil naprej proti vzhodu, kar je razkrilo memorandum zasebnih pogovorov. Vendar končni besedilo Pogodbe o končni poravnavi v zvezi z Nemčijo, ki je bila podpisana pozneje istega leta, ni vsebovalo nobenega omemba vprašanja širitve proti vzhodu.  Dva visoka betonska odseka zidu na travnatem travniku pred ukrivljeno stavbo z okni iz modrega stekla. Pad berlinskega zidu leta 1989 je pomenil prelomnico v vlogi Nata v Evropi, ta del zidu pa je zdaj prikazan zunaj sedeža Nata. V devetdesetih letih je organizacija razširila svoje dejavnosti na politične in humanitarne situacije, ki prej niso bile skrb NATO. Med razpadom Jugoslavije je organizacija od leta 1992 do leta 1995 izvedla prve vojaške intervencije v Bosni in kasneje v Jugoslaviji leta 1999. Ti konflikti so spodbudili veliko vojaško prestrukturiranje po hladni vojni. Vojna struktura Nata je bila zmanjšana in reorganizirana, z novimi silami, kot je ustanovljena glavna uprava zavezniškega poveljstva za hitro odzivno enoto v Evropi.  Politično je organizacija prizadevala za boljše odnose z novimi avtonomnimi državami srednje in vzhodne Evrope, v obdobju po hladni vojni pa so bili ustanovljeni diplomatski forumi za regionalno sodelovanje med Natom in njegovimi sosedi, vključno s pobudo Partnerstvo za mir in mediteranski dialog leta 1994, Svetom za evroatlantsko partnerstvo leta 1997 in Stalnim skupnim svetom NATO-Rusija leta 1998. Na vrhu v Washingtonu leta 1999 so se Madžarska, Poljska in Češka uradno pridružile Natvu, organizacija pa je izdala nove smernice za članstvo z individualnimi "akcijskimi načrti za članstvo". Ti načrti so urejali nadaljnje dodajanje novih članic zavezništva. Volitev francoskega predsednika Nicolasa Sarkozyja leta 2007 je privedla do velike reforme vojaškega položaja Francije, ki je dosegla vrhunec s vrnitvijo v polno članstvo 4. aprila 2009, ki je vključevala tudi ponovno vključitev Francije v vojaško poveljniško strukturo NATO, hkrati pa ohranjanje neodvisnega jedrskega odvračilnega mehanizma.  Člen 5 Severnoatlantske pogodbe, ki od držav članic zahteva, da pomagajo vsaki državi članici, ki je predmet oboroženega napada, je bil prvič in edinič uporabljen po napadih 11. septembra, po katerih so bile v Afganistanu razporejene čete pod vodstvom NATO-ja ISAF. Organizacija je od takrat opravljala številne dodatne vloge, vključno s pošiljanjem inštruktorjev v Irak, pomoč pri operacijah proti piratstvu in v letu 2011 uveljavljanje območja prepovedanega letenja nad Libijo v skladu z Resolucijo Varnostnega sveta ZN št. 1973.  Ruska aneksija Krima je privedla do močne obsodbe vseh članic Nata in je bila eden od sedmih primerov, ko je bil uporabljen 4. člen, ki poziva k posvetovanju med članicami Nata. Predhodni časi so vključevali vojno v Iraku in državljansko vojno v Siriji. Na vrhu v Walesu leta 2014 so se voditelji držav članic Nata prvič uradno zavezali, da bodo do leta 2024 za obrambo porabili vsaj dva odstotka svojega bruto domačega proizvoda, kar je bilo prej le neformalna smernica. Na vrhu v Varšavi leta 2016 so se države NATO dogovorile o ustanovitvi okrepljene navzdol prisotnosti NATO, ki je v Estoniji, Latviji, Litvi in na Poljskem razporedila štiri večnacionalne bojne skupine velikosti bataljona. Pred in med rusko invazijo na Ukrajino leta 2022 je več držav NATO poslalo kopenske enote, vojaške ladje in bojna letala za okrepitev vzhodnega krila zavezništva, več držav pa se je ponovno sklicevalo na 4. člen. V marcu 2022 so se voditelji NATO srečali v Bruslju na izrednem vrhu, na katerem so sodelovali tudi voditelji skupine sedmih in Evropske unije. Države članice Nata so se dogovorile o ustanovitvi štirih dodatnih bojnih skupin v Bolgariji, na Madžarskem, v Romuniji in na Slovaškem, prvine Odzivne sile Nata pa so bile prvič v zgodovini Nata aktivirane.  Do junija 2022 je NATO razporedil 40.000 vojakov vzdolž svojega 2500 kilometrov dolgega vzhodnega krila, da bi odvrnil rusko agresijo. Več kot polovica tega števila je bila razporejena v Bolgariji, Romuniji, Madžarski, Slovaški in na Poljskem, kjer pet držav združuje precejšnje skupne sile nekdanjih članov Nata, ki jih je 259.000 vojakov. Za dopolnitev bolgarskih letalskih sil je Španija poslala Eurofighter Typhoon, Nizozemska je poslala osem napadnih letal F-35 in tudi dodatna francoska in ameriška napadna letala bodo kmalu prispela.  Nato uživa javno podporo v vseh državah članicah.
Organizacija Severnoatlantske pogodbe (NATO, francoščina: Organisation du traité de l'Atlantique nord), ali Severnoatlantska zveza, Atlantična zveza, Zahodna zveza, je vojaško zavezništvo. Ustanovljena je bila z Severnoatlantsko pogodbo leta 1949 in podpisana v Washingtonu, D.C., ZDA, 4. aprila 1949. Leta 1949 so bile njene članice Združene države, Belgija, Nizozemska, Luksemburg, Francija, Združeno kraljestvo, Kanada, Portugalska, Italija, Norveška, Danska in Islandija. 18. februarja 1952 sta se pridružila tudi Grčija in Turčija.  Ko se je Zahodna Nemčija pridružila organizaciji 9. maja 1955, je Halvard Lange, takratni norveški zunanji minister, to opisal kot "odločilno prelomnico v zgodovini naše celine". Rezultat je bil Varšavski pakt, ki so ga Sovjetska zveza in njene satelite podpisale 14. maja 1955 kot odgovor na NATO.  Po hladni vojni so se leta 1999 tri nekdanje komunistične države, Madžarska, Češka in Poljska, pridružile NATO. Dne 29. marca 2004 se je Nato pridružilo še sedem severnoevropskih in vzhodnoevropskih držav: Estonija, Latvija in Litva ter Slovenija, Slovaška, Bolgarija in Romunija.  Hrvaška in Albanija sta 3. aprila 2008 prejela povabilo za članstvo v Natvu. Republika Makedonija je prejela edino pogojno povabilo, ker je Grčija zaradi spora z Grčijo vložila veto.  Črna gora je pristopila 5. junija 2017. Severna Makedonija se je 27. marca 2020 pridružila NATO in postala njena 30. članica. Irska se je 8. septembra 2020 uradno pridružila Natvu kot opazovalka.  Aprila 2023 se je Finska pridružila NATO-ju po prizadevanjih za pridružitev po ruski invaziji na Ukrajino leta 2022.