Az alábbi szöveg alapján írja le az első szilárd állapotú készüléket és annak használatát.
Context:Már jóval azelőtt, hogy bármiféle ismeretük lett volna az elektromosságról, az emberek már tudtak az elektromos halaktól származó sokkról. Az i. e. 2750-re eső ősi egyiptomi szövegek a "Nil-viharosnak" nevezték ezeket a halakat, és minden más hal "védőjének" tartották őket. Az elektromos halakról évszázadokkal később ismét beszámoltak az ókori görög, római és arab természettudósok és orvosok. Számos ősi író, mint pl. Plinius az idősebb és Scribonius Largus igazolta, hogy az elektromos morok és az elektromos sugarak által okozott elektromos sokkok zsibbantó hatást gyakorolnak, és tudták, hogy az ilyen sokkok vezetőképes tárgyak mentén is eljuthatnak. Az olyan betegek, akiknek olyan betegségeik voltak, mint a köszvény vagy a fejfájás, arra kaptak utasítást, hogy érintkezzenek az elektromos hallal abban a reményben, hogy az erős lökés meggyógyítja őket. A Földközi-tenger körüli ősi kultúrák tudták, hogy bizonyos tárgyakat, mint például a borostyán rúdokat, a macska szőrmével dörzsölhettek, hogy vonzzák a könnyű tárgyakat, mint pl. a tollakat. Thales Miletusi körülbelül i. e. 600-ban készített egy sor megfigyelést a statikus elektromosságról, amelyből úgy vélte, hogy a súrlódás mágnesesvé tette a borostyánt, ellentétben olyan ásványokkal, mint a magnetit, amely nem igényelt dörzsölést. Thales tévedett abban, hogy azt hitte, a vonzás mágneses hatás miatt van, de a későbbi tudomány bizonyítani fogja a kapcsolatot a mágnesesség és az elektromosság között. Egy vitatott elmélet szerint a parthák talán tudtak az elektroplackolásról, a Bagdad-batéria 1936-os felfedezésén alapulva, amely egy galvanikus cellához hasonlít, bár bizonytalan, hogy a lelet elektromos jellegű volt-e. Az elektromosság évezredekig csak egy intellektuális kíváncsiság maradt, egészen 1600-ig, amikor az angol tudós, William Gilbert megírta a De Magnete-t, amelyben gondosan tanulmányozta az elektromosságot és a mágnesességet, megkülönböztetve a lodestone-hatást az ambor dörzsölésével keletkező statikus elektromosságtól. Ő alkotta meg az új latin electricus szót ("borostyánból" vagy "borostyánhoz hasonló", elektron, a görög "borostyán" szó), hogy utaljon a kis tárgyak vonzására a dörzsölés után. Ez az összefüggés eredményezte az angol "electric" és "electricity" szavakat, amelyek először a Thomas Browne 1646-os Pseudodoxia Epidemica című könyvében jelentek meg. További munkákat Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray és C. F. du Fay végeztek a 17. és a 18. század elején. Később, a 18. században Benjamin Franklin kiterjedt kutatásokat folytatott az elektromosság területén, és eladta a birtokát, hogy finanszírozza munkáját. 1752. júniusában úgy tartják, hogy fémkulcsot kötött egy nedves sárkánylánc aljához, és a sárkányt egy viharos égben repítette. A kulcsból a kéz hátsó részére ugráló szikrák sorrendje azt mutatta, hogy a villámok valóban elektromos természetűek. Azt is elmagyarázta, hogy a Leydeni üveg paradoxnak tűnő viselkedése az elektromos töltés nagy mennyiségének tárolására szolgáló eszköz, amely mind pozitív, mind negatív töltésből áll. 1775-ben Hugh Williamson a Királyi Társaságnak jelentett egy kísérleti sorozatot az elektromos angolna által okozott sokkokról; ugyanabban az évben a sebész és anatómus John Hunter leírta a halak elektromos szerveinek szerkezetét. 1791-ben Luigi Galvani közzétette a bioelektromágneses felfedezését, és kimutatta, hogy az elektromosság az a közeg, amelyen keresztül az idegsejtek jeleket továbbítanak az izmoknak. Alessandro Volta 1800 évi akkumulátora, vagyis a voltás akkumulátor, amely cinkből és rézből készült, a tudósok számára megbízhatóbb áramforrást biztosított, mint a korábban használt elektrosztatikus gépek. Az elektromágnesesség felismerése, az elektromos és mágneses jelenségek egysége Hans Christian Ørstednek és André-Marie Ampère-nek köszönhető 1819-1820-ban. Michael Faraday 1821-ben feltalálta az elektromos motort, Georg Ohm pedig 1827-ben matematikai elemzést végzett az elektromos áramkörökről. Az elektromosságot és a mágnesességet (és a fényt) határozottan összekapcsolta James Clerk Maxwell, különösen az 1861 és 1862-es "On Physical Lines of Force" című munkájában. Míg a 19. század elején gyors előrehaladást tapasztaltak az elektromos tudományban, a 19. század végén a legnagyobb előrelépést tapasztalták az elektromos mérnökségben. Az olyan emberek, mint Alexander Graham Bell, Ottó Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, 1. Kelvin báró, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla és George Westinghouse segítségével az elektromosság a tudományos kíváncsiságból a modern élet alapvető eszközévé vált. 1887-ben Heinrich Hertz felfedezte, hogy az ultraibolya fény által megvilágított elektródák könnyebben hoznak létre elektromos szikrát. 1905-ben Albert Einstein publikált egy tanulmányt, amely a fotoelektromos hatás kísérleti adatait úgy magyarázta, hogy a fény energiája diszkrét kvantumolt csomagokban szállított, energizáló elektronok eredménye. Ez a felfedezés vezetett a kvantumforradalomhoz. Einstein 1921-ben megkapta a Nobel-díjat "a fotoelektromos hatás törvényének felfedezéséért". A fotovillamos hatást a fotovillamos elemekben is alkalmazzák, mint például a napelemekben. Az első szilárd állapotú eszköz a "macska bajusz detektor" volt, amelyet először a 1900-as években használtak rádióvevőken. Egy bajusz alakú huzal egy szilárd kristály (például germánium kristály) könnyű érintkezésébe kerül, hogy a rádiójelet a érintkezési összekötő hatás révén észlelje. A szilárd állapotú komponensben az áram szilárd elemekre és vegyületekre korlátozódik, amelyeket kifejezetten a váltás és erősítés céljából terveztek. Az áram áramlását két formában lehet megérteni: mint negatív töltésű elektronokat, és mint pozitív töltésű elektron hiányosságokat, úgynevezett lyukak. Ezek a töltések és lyukak a kvantumfizika szempontjából érthetők. Az építőanyag leggyakrabban kristályos félvezető. A szilárd állapotú elektronika a tranzisztor-technológia megjelenésével jött létre. Az első működő tranzisztor, egy germánium alapú pont-kontakt tranzisztor, John Bardeen és Walter Houser Brattain találta fel a Bell Labs-ben 1947-ben, majd 1948-ban a bipoláris csatlakozó tranzisztor.
Az első szilárd állapotú eszköz a "macska bajusz detektor" volt, amelyet először a 1900-as években használtak rádióvevőken. Egy bajusz alakú huzal egy szilárd kristály (például germánium kristály) könnyű érintkezésébe kerül, hogy a rádiójelet a érintkezési összekötő hatás révén észlelje.