Na podlagi naslednjega odlomka opišite prvo napravo v trdnem stanju in njeno uporabo.
Context:Dolgo preden je obstajalo znanje o elektriki, so ljudje poznali šokove električnih rib. Staroegipčanski besedili iz leta 2750 pr. n. št. so te ribe imenovali "grom Nil" in jih opisali kot "zaščitnike" vseh drugih rib. Električne ribe so po več tisočletjih ponovno poročali starodavni grški, rimski in arabski naravoslovci in zdravniki. Več starodavnih pisateljev, kot sta Plinij starejši in Scribonius Largus, je potrdilo o omamljujočem učinku električnih šokov, ki jih povzročajo električni sumci in električni žarki, in je vedelo, da se lahko takšni šoki prenašajo vzdolž vodilnih predmetov. Bolnikom z boleznimi, kot sta protin in glavobol, so naročili, naj se dotaknejo električne ribe v upanju, da jih bo močan šok ozdravil. Starodavne kulture okrog Sredozemlja so vedeli, da se lahko nekateri predmeti, kot so palic iz jantarja, drgnejo s mačjim krznom, da bi pritegnili lahke predmete, kot so perje. Tales iz Mileta je okoli leta 600 pr. n. št. naredil vrsto opazovanj statične elektrike, iz katerih je verjel, da je trenje ambar magnetno, v nasprotju z minerali, kot je magnetit, ki ni potreboval trenja. Tales je napačno verjel, da je privlačnost posledica magnetnega učinka, vendar je poznejša znanost dokazala povezavo med magnetizmom in električno energijo. Po kontroverzni teoriji so Parthi morda imeli znanje o galvaniziranju, ki temelji na odkritju Bagdadske baterije leta 1936, ki spominja na galvansko celico, čeprav ni jasno, ali je bil artefakt električnega narave. Električna energija je bila tisočletja le intelektualna radovednost, vse do leta 1600, ko je angleški znanstvenik William Gilbert napisal De Magnete, v katerem je skrbno preučeval električno energijo in magnetizem ter razlikoval učinek magnetnega kamna od statične električne energije, ki jo proizvaja trenje jantarja. Izumil je novo latinsko besedo electricus ("barbarovega" ali "podobnega barvaru", elektron, grška beseda za "barbar") in se nanašal na lastnost privlačenja majhnih predmetov po trenju. Ta povezava je povzročila nastanek angleških besed "electric" in "electricity", ki so se prvič pojavile v tisku v knjigi Pseudodoxia Epidemica Thomasa Browna iz leta 1646. Nadaljnje delo so v 17. in zgodnjem 18. stoletju opravili Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray in C. F. du Fay. Kasneje v 18. stoletju je Benjamin Franklin opravljal obsežne raziskave na področju električne energije in za financiranje svojega dela prodal svojo lastnino. Junija 1752 naj bi na dno vlažne vrvi zmaja priklenil kovinski ključ in zmaja odpeljal na nebo, kjer je grozila nevihta. Zaporedne iskre, ki so skočile od ključa do hrbta njegove roke, so pokazale, da je bila strela res električna. Razložil je tudi navidezno paradoksalno obnašanje Leydenovega kozarca kot naprave za shranjevanje velikih količin električnega naboja v smislu električne energije, ki je sestavljena iz pozitivnih in negativnih nabojev. Leta 1775 je Hugh Williamson Kraljevi družbi poročal o nizu poskusov o šokih, ki jih daje električna jegulja; istega leta je kirurg in anatom John Hunter opisal strukturo električnih organov ribe. Leta 1791 je Luigi Galvani objavil svoje odkritje bioelektromagnetike, s katerim je dokazal, da je elektrika sredstvo, s katerim nevroni prenašajo signale do mišic. Alessandro Volta je leta 1800 s svojo baterijo ali voltajsko palico, izdelano iz izmeničnih slojev cinka in bakra, znanstvenikom zagotovil zanesljivejši vir električne energije od elektrostatičnih strojev, ki so jih uporabljali prej. Razumevanje elektromagnetizma, enotnosti električnih in magnetnih pojavov, je posledica Hans Christian Ørsted in André-Marie Ampère leta 1819-1820. Michael Faraday je leta 1821 izumil električni motor, Georg Ohm pa je leta 1827 matematično analiziral električno vezje. Električnost in magnetizem (in svetlobo) je dokončno povezal James Clerk Maxwell, zlasti v svojem delu "O fizičnih linijah sile" leta 1861 in 1862. Medtem ko je bilo na začetku 19. stoletja v elektriki hitro napredovanje, je bil konec 19. stoletja največji napredek v elektrotehniki. S pomočjo ljudi, kot so Alexander Graham Bell, Ottó Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, 1. baron Kelvin, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla in George Westinghouse, se je elektrika iz znanstvene radovednosti spremenila v bistveno orodje za sodobno življenje. Leta 1887 je Heinrich Hertz odkril, da elektrode, osvetljene z ultravijolično svetlobo, lažje ustvarjajo električne iskre. Leta 1905 je Albert Einstein objavil članek, ki je eksperimentalne podatke iz fotoelektričnega učinka razložil kot rezultat svetlobe, ki se prenaša v diskretnih kvantnih paketih, ki energizirajo elektrone. To odkritje je pripeljalo do kvantne revolucije. Einstein je leta 1921 prejel Nobelovo nagrado za fiziko za "odkritje zakona fotoelektričnega učinka". Fotoelektrični učinek se uporablja tudi v fotonapetostnih celicah, kot so solarne plošče. Prva trdna naprava je bil "detektor mačjih brkov", ki so jo prvič uporabili v 19. stoletju v radijskih sprejemnikih. Žico v obliki brk se rahlo postavi v stik s trdnim kristalom (kot je germanijev kristal), da se z učinkom stiknega stika zazna radijski signal. V komponentih trdnega stanja je tok omejen na trdne elemente in spojine, ki so posebej zasnovane, da ga preklopijo in ojačajo. Tok se lahko razume v dveh oblikah: kot negativno nabite elektrone in kot pozitivno nabite elektronske pomanjkljivosti, imenovane luknje. Te naboje in luknje razumemo v smislu kvantne fizike. Gradbeni material je najpogosteje kristalni polprevodnik. Trdnoelektronska elektronika se je razvila z nastankom tranzistorske tehnologije. Prvi delujoči tranzistor, na osnovi germanija, sta izumila John Bardeen in Walter Houser Brattain v Bellovih laboratorijih leta 1947, nato pa je bil leta 1948 izumljen bipolarni tranzistor.
Prva trdna naprava je bil "detektor mačjih brkov", ki so jo prvič uporabili v 19. stoletju v radijskih sprejemnikih. Žico v obliki brk se rahlo postavi v stik s trdnim kristalom (kot je germanijev kristal), da se z učinkom stiknega stika zazna radijski signal.