NATO ajalugu kokkuvõtlikult
Context:Dunkerque'i leping allkirjastati Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi vahel 4. märtsil 1947, pärast Teist maailmasõda ja külma sõja algust, kui liitlus- ja vastastikuse abi leping Saksamaa või Nõukogude Liidu võimalike rünnakute korral. 1948. aasta märtsis laiendati seda liitu Brüsseli lepinguga, et hõlmata Beneluxi riike, moodustades Brüsseli lepingu organisatsiooni, mida tuntakse üldiselt kui Lääne Liitu. Samal kuul alustati ka läbirääkimisi laiema sõjalise liitluse üle, mis võiks hõlmata Põhja-Ameerikat, Ameerika Ühendriikides, kus nende välispoliitika Truman Doktriini alusel edendas rahvusvahelist solidaarsust kommunistliku agressiooniga seotud tegude vastu, nagu näiteks 1948. aasta veebruari riigipöörde Tšehhoslovakkias. Nende läbirääkimiste tulemuseks oli Põhja-Atlandi lepingu allkirjastamine 4. aprillil 1949 Lääne-Euroopa Liidu liikmesriikide ning Ameerika Ühendriikide, Kanada, Portugali, Itaalia, Norra, Taani ja Islandi poolt. Kanada diplomaat Lester B. Pearson oli lepingu peamine autor ja koostur.  Pikk ristkülikukujuline ruum, kus mõlemal küljel on mitu rida istunud isikut ja kaugel otsal riputatud lipud. Lääne-Saksamaa liitus NATOga 1955. aastal, mis viis külma sõja ajal Varssavi pakti moodustumiseni. Põhja-Atlandi leping oli suurel määral uinuv, kuni Korea sõda algatas NATO asutamise, et rakendada seda integreeritud sõjalise struktuuriga. See hõlmas 1951. aastal Allied Powers Europe (SHAPE) moodustamist, mis võttis omaks palju Lääne-Liidu sõjalisi struktuure ja plaane, sealhulgas nende varustuse standardiseerimise lepinguid ja lepingud välisriikide sõjaliste jõudude paigutamise kohta Euroopa riikides. 1952. aastal loodi NATO peasekretäri ametikoht organisatsiooni peamise tsiviilisiku ametikohana. Samal aastal toimusid ka esimesed NATO merel toimuvad suured manööverid, mis olid "Mainbrace" ja Kreeka ja Türgi ühinemine organisatsiooniga. Pärast Londoni ja Pariisi konverentse lubati Lääne-Saksamaal sõjaväe ümberrustamist, sest nad ühinesid NATOga 1955. aasta mais, mis oli omakorda peamine tegur Nõukogude domineeritud Varssavi pakti loomisel, piirates külma sõja kaks vastandlikku poolt.  Berliini müüri ehitamine 1961. aastal tähistas külma sõja pingeid, kui Euroopas oli paigutatud 400 000 USA sõdurit. Kahtlused Euroopa riikide ja Ameerika Ühendriikide vaheliste suhete tugevuse üle kasvasid ja vähenesid, samuti kahtlused NATO kaitse usaldusväärsuse üle võimaliku Nõukogude sissetungi vastu - kahtlused, mis viisid sõltumatute Prantsuse tuumahäire arendamiseni ja Prantsusmaa väljaastumiseni NATO sõjalisest struktuurist 1966. aastal. 1982. aastal ühines liiduga uus demokraatlik Hispaania.  1989. aasta revolutsioonid Euroopas viisid NATO eesmärgi, olemuse, ülesannete ja fookuse strateegilisele ümberhindamisele mandril. 1990. aasta oktoobris sai Ida-Saksamaalt Saksamaa Liitvabariik ja liit, ning 1990. aasta novembris allkirjastas liit Pariisis Nõukogude Liiduga Euroopa Tavaliste Relvastatud Jõudude lepingu (CFE). See määras konkreetsed sõjalised vähendamised kogu mandril, mis jätkusid pärast Varssavi pakti lagunemist 1991. aasta veebruaris ja Nõukogude Liidu lagunemist samal detsembris, mis eemaldas NATO de facto peamisi vastaseid. Sellega algas Euroopas sõjaliste kulude ja varustuse vähendamine. CFE leping lubas allkirjastanud riikidel eemaldada järgneva kuusteistkümne aasta jooksul 52 000 tavalist relva ja lubas NATO Euroopa liikmete sõjalistel kulutustel väheneda 28 protsenti aastatel 1990-2015. 1990. aastal kinnitasid mitmed Lääne liidrid Mihail Gorbatšovile, et NATO ei laiene kaugemale itta, nagu selgus eravestluste memorandumitest. Selle aasta lõpus allkirjastatud Saksamaa suhtes lõplikku lahendust käsitleva lepingu lõplikus tekstis ei mainitud siiski ida suunas laienemise küsimust.  Kaks kõrget betoonist seina osatähtsust rohumaal, mis asub sinise klaasist akendega kumer hoone ees. Berliini müüri langemine 1989. aastal tähistas pöördepunkti NATO rollis Euroopas ja see müüri osa on nüüd NATO peakorteri ees. 1990. aastatel laiendas organisatsioon oma tegevust poliitilistele ja humanitaarolukordadele, mis varem ei olnud NATO mure. Jugoslaavia lagunemise ajal korraldas organisatsioon oma esimesed sõjalised sekkumised Bosnias aastatel 1992-1995 ja hiljem Jugoslaavias 1999. aastal. Need konfliktid ajendasid külma sõjajärgset suurt sõjalist ümberkorraldamist. NATO sõjaline struktuur vähendati ja reorganiseeriti, loodi uued jõud, nagu näiteks Allied Command Europe Rapid Reaction Corps'i peakorter.  Poliitiliselt püüdis organisatsioon parandada suhteid uued autonoomsed Kesk- ja Ida-Euroopa riigid ning diplomaatilised foorumid piirkondliku koostöö jaoks NATO ja selle naabrite vahel loodi sel külma sõjajärgsel perioodil, sealhulgas partnerlus rahu ja Vahemere dialoogi algatuse nimel 1994. aastal, Euro-Atlandi partnerlusnõukogu 1997. aastal ja NATO-Venemaa alaline ühisnõukogu 1998. aastal. 1999. aasta Washingtoni tippkohtumisel liitusid ametlikult NATOga Ungari, Poola ja Tšehhi Vabariik ning organisatsioon andis välja ka uued liitumise suunised koos individuaalsete "Liitumise tegevuskavadega". Need plaanid reguleerisid uute liitlaste lisamist. Prantsusmaa presidendi Nicolas Sarkozy valimine 2007. aastal viis Prantsusmaa sõjalise positsiooni ulatusliku reformini, mis kulmineerus 4. aprillil 2009 täieõigusliku liikmesuse taastamisega, mis hõlmas ka Prantsusmaa taasühinemist NATO sõjalise juhtimisstruktuuriga, säilitades samal ajal sõltumatu tuumarežiimi.  Põhja-Atlandi lepingu artikkel 5, mis nõuab liikmesriikidelt abi mis tahes liikmesriigile, kellele on tehtud relvastatud rünnak, kasutati esimest ja ainsat korda pärast 11. septembri rünnakuid, mille järel lähetati väed Afganistani NATO juhitud ISAFi all. Alates sellest ajast on organisatsioon täitnud mitmesuguseid täiendavaid ülesandeid, sealhulgas on saatnud väljaõpetajaid Iraaki, aidanud kaasa piraatluse vastaste operatsioonide korraldamisele ja 2011. aastal kehtestanud Liibüa üle lennukeelutsooni kooskõlas ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1973.  Venemaa Krimmi annekteerimine põhjustas kõigil NATO liikmetel karmi hukkamõistmise ja oli üks seitsmest juhtumist, mil artiklit 4, mis nõuab NATO liikmete vahelist konsulteerimist, on kasutatud. Varasemad ajad, sealhulgas Iraagi sõda ja Süüria kodusõda. 2014. aasta Walesi tippkohtumisel lubasid NATO liikmesriikide juhid esimest korda ametlikult kulutada kaitseks 2024. aastaks vähemalt kaks protsenti oma sisemajanduse kogutoodangust, mis oli varem olnud ainult mitteametlik suunis. 2016. aasta Varssavi tippkohtumisel leppisid NATO riigid kokku NATO tõhustatud esipresidendi loomisel, mis paigutas Eestis, Lätis, Leedus ja Poolas neli rahvusvahelist pataljoni suurust lahingugruppi. Enne 2022. aasta Vene sissetungi Ukrainasse ja selle ajal saatsid mitmed NATO riigid maavägesid, sõjalaevu ja lahingulennukeid, et tugevdada allianssi idapoolset tiibat, ja mitmed riigid kasutasid taas artiklit 4. 2022. aasta märtsis kohtusid NATO liidrid Brüsselis erakorralise tippkohtumise raames, kuhu osalesid ka seitsme riigi liidrid ja Euroopa Liidu liidrid. NATO liikmesriigid leppisid kokku luua neli täiendavat lahingugruppi Bulgaarias, Ungaris, Rumeenias ja Slovakkias ning esimest korda NATO ajaloos aktiveeriti NATO reageerimisjõudude elemendid.  Alates 2022. aasta juunist oli NATO paigutanud 2500 kilomeetri pikkune idapoolsuse äärde 40 000 sõdurit, et takistada Venemaa agressiooni. Rohkem kui pooled neist on lähetatud Bulgaaria, Rumeenia, Ungari, Slovakkia ja Poola, kus viis riiki moodustavad 259 000 endise NATO sõjaväelase. Bulgaaria õhujõudude täiendamiseks saatis Hispaania Eurofighter Typhoon'id, Madalmaad saadeti kaheksa F-35 rünnakulennukit ning varsti saabusid ka täiendavad Prantsuse ja USA rünnakulennukid.  NATOl on avalik toetus kõikides liikmesriikides.
Põhja-Atlandi Lepingu Organisatsioon (NATO, prantsuse keeles Organisation du traité de l'Atlantique nord) või Põhja-Atlandi Liit, Atlandi Liit, Lääne Liit on sõjaline liit. See loodi Põhja-Atlandi lepinguga 1949. aastal ja see allkirjastati 4. aprillil 1949 Ameerika Ühendriikides Washingtonis. Selle liikmed olid 1949. aastal Ameerika Ühendriigid, Belgia, Madalmaad, Luksemburg, Prantsusmaa, Ühendkuningriik, Kanada, Portugal, Itaalia, Norra, Taani ja Island. 18. veebruaril 1952 ühinesid ka Kreeka ja Türgi.  Kui Lääne-Saksamaa liitus organisatsiooniga 9. mail 1955, kirjeldas Norra tolleaegne välisminister Halvard Lange seda kui "otsustavat pöördepunkti meie mandri ajaloos". Selle tulemuseks oli Varssavi pakt, mille allkirjastasid 14. mail 1955 Nõukogude Liit ja selle satelliitriigid vastuseks NATO-le.  Pärast külma sõja lõppu 1999. aastal liitusid NATOga kolm endist kommunistlikku riiki - Ungari, Tšehhi Vabariik ja Poola. 29. märtsil 2004 ühinesid NATOga veel seitse Põhja- ja Ida-Euroopa riiki: Eesti, Läti ja Leedu ning samuti Sloveenia, Slovakkia, Bulgaaria ja Rumeenia.  Horvaatia ja Albaania kutsuti NATO liikmeks 3. aprillil 2008. Ainsaks tingimuslikuks kutseks sai Makedoonia Vabariik, kuna Kreeka oli selle nime vaidluse tõttu veto esitanud.  Montenegro ühines 5. juunil 2017. Pärast vaidluse lõpetamiseks nime muutmist ühines Põhja-Makedoonia NATOga 27. märtsil 2020 ja sai selle 30. liikmeks. Iirimaa liitus NATOga ametlikult 8. septembril 2020 vaatlejana.  2023. aasta aprillis liitus Soome NATO-ga pärast jõupingutusi ühineda alates 2022. aasta Vene sissetungist Ukraina.