Na základě následující pasáže popsat první pevné zařízení a jeho použití.
Context:Dlouho předtím, než existovala jakákoli znalost elektřiny, si lidé byli vědomi šoků elektrických ryb. Starověké egyptské texty z roku 2750 př. n. l. označují tyto ryby jako "Thunderer of the Nile" a popisují je jako "ochránce" všech ostatních ryb. Elektrické ryby byly opět hlášeny o tisíciletí později starověkými řeckými, římskými a arabskými přírodovědci a lékaři. Několik starověkých spisovatelů, jako například Plinius Starší a Scribonius Largus, potvrdilo znecitlivějící účinek elektrických úderů způsobených elektrickými sumy a elektrickými paprsky a věděli, že takové údery mohou cestovat podél vodivých předmětů. Pacienti s onemocněním, jako je dna nebo bolest hlavy, byli poučeni, aby se dotýkali elektrických ryb v naději, že je silný otřes vyléčí. Starověké kultury v okolí Středozemního moře věděly, že určité předměty, jako jsou tyče z jantaru, mohou být otřeny kočičí kožešinou, aby přilákaly lehké předměty, jako jsou peří. Thales z Miletu provedl sérii pozorování statické elektřiny kolem roku 600 př. n. l., z nichž se domníval, že tření činí jantár magnetickým, na rozdíl od minerálů, jako je magnetit, který nepotřebuje tření. Thales se mýlil, když věřil, že přitažlivost je způsobena magnetickým efektem, ale později věda prokázala spojení mezi magnetismem a elektřinou. Podle kontroverzní teorie mohli mít Parthové znalosti o galvanizaci, založené na objevu Bagdádské baterie z roku 1936, která se podobá galvanické buňce, ačkoli není jisté, zda byl artefakt elektrický. Elektřina zůstala po tisíciletí jen pouhou intelektuální zvědavostí, až do roku 1600, kdy anglický vědec William Gilbert napsal De Magnete, ve kterém pečlivě studoval elektřinu a magnetismus a rozlišoval mezi magnetickým efektem a statickou elektřinou vzniklou třením jantaru. Vytvořil novolatinské slovo electricus ("z jantaru" nebo "jako jantaru", elektron, řecké slovo pro "buntaru") pro vlastnost přitahování malých předmětů po otření. Z tohoto spojení vznikla anglická slova "electric" a "electricity", která se poprvé objevila v tisku v Pseudodoxia Epidemica Thomase Browneho z roku 1646. Další práce byly provedeny v 17. a na počátku 18. století Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray a C. F. du Fay. Později v 18. století prováděl Benjamin Franklin rozsáhlý výzkum v oblasti elektřiny a prodal svůj majetek, aby mohl financovat své dílo. V červnu roku 1752 prý připevnil kovový klíč na spodek vlhké drakové šňůry a letěl drakem po obloze, která byla ohrožena bouří. Řada jisker skáčející z klíče na zadní stranu jeho ruky ukázala, že blesk je skutečně elektrický. Vysvětlil také zdánlivě paradoxní chování Leyden jar jako zařízení pro ukládání velkého množství elektrického náboje z hlediska elektřiny sestávající z pozitivních i negativních nábojů V roce 1775 Hugh Williamson oznámil Královské společnosti řadu experimentů na šoky, které dodává elektrický úhoř; ve stejném roce chirurg a anatom John Hunter popsal strukturu elektrických orgánů ryb. V roce 1791 Luigi Galvani publikoval svůj objev bioelektromagnetiky, který prokázal, že elektřina je prostředkem, kterým neurony přenášejí signály do svalů. Alessandro Volta v roce 1800 vynalezl baterii, neboli voltaickou pilku, vyrobenou ze střídavých vrstev zinku a mědi, která vědcům poskytla spolehlivější zdroj elektrické energie než elektrostatické stroje, které byly dříve používány. Uznání elektromagnetismu, jednoty elektrických a magnetických jevů, je způsobeno Hansem Christianem Ørstedem a André-Marie Amperem v letech 1819-1820. Michael Faraday vynalezl elektrický motor v roce 1821 a Georg Ohm matematicky analyzoval elektrický obvod v roce 1827. Elektřina a magnetismus (a světlo) byly definitivně propojeny Jamesem Clerkem Maxwellem, zejména v jeho "O fyzických liniích síly" v letech 1861 a 1862. Zatímco na počátku 19. století došlo k rychlému pokroku v oblasti elektrotechniky, na konci 19. století došlo k největšímu pokroku v elektrotechnice. Prostřednictvím takových lidí jako Alexander Graham Bell, Ottó Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, 1. baron Kelvin, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla a George Westinghouse se elektřina změnila z vědecké zvědavosti v nezbytný nástroj pro moderní život. V roce 1887 Heinrich Hertz objevil, že elektrody osvětlené ultrafialovým světlem vytvářejí elektrické jiskry snadněji. V roce 1905 Albert Einstein publikoval článek, který vysvětloval experimentální údaje z fotoelektrického efektu jako výsledek přenosu světelné energie v diskrétních kvantových balíčcích, energizujících elektrony. Tento objev vedl k kvantové revoluci. Einstein získal Nobelovu cenu za fyziku v roce 1921 za "jeho objev zákona fotoelektrického efektu". Fotoelektrický efekt se také používá ve fotobuněcích, jako jsou například solární panely. Prvním pevným zařízením byl detektor kočičího kníru, který byl poprvé použit v roce 1900 v rádiových přijímačích. Drát ve tvaru kníru je umístěn lehce v kontaktu s pevným krystalkem (jako je krystal germánium), aby detekoval rádiový signál v důsledku kontaktního spojení. V pevné složce je proud omezen na pevné prvky a sloučeniny speciálně navržené k jeho přepínání a zesílení. Proud může být chápán ve dvou formách: jako záporně nabité elektrony a jako kladně nabité nedostatky elektronů nazývané díry. Tyto náboje a díry jsou chápány z hlediska kvantové fyziky. Stavebním materiálem je nejčastěji krystalický polovodič. Elektronika pevného stavu se stala vlastní s nástupem tranzistorové technologie. První fungující tranzistor, tzv. germanium-based point-contact transistor, byl vynalezen Johnem Bardeenem a Walterem Houserem Brattainem v Bell Labs v roce 1947, následovaný bipolárním spojovým tranzistorem v roce 1948.
Prvním pevným zařízením byl detektor kočičího kníru, který byl poprvé použit v roce 1900 v rádiových přijímačích. Drát ve tvaru kníru je umístěn lehce v kontaktu s pevným krystalkem (jako je krystal germánium), aby detekoval rádiový signál v důsledku kontaktního spojení.