Összefoglalja a NATO történelmét
Context:A Dunkerque-i szerződést Franciaország és az Egyesült Királyság 1947. március 4-én írta alá a második világháború és a hidegháború kezdete után, szövetség és kölcsönös segítségnyújtás szerződéseként Németország vagy a Szovjetunió esetleges támadása esetén. 1948 márciusában ezt a szövetséget a brüsszeli szerződés kiterjesztette a Benelux országokra, és létrehozták a brüsszeli Szerződéses Szervezetet, amelyet általában Nyugati Unió néven ismernek. A tárgyalások egy szélesebb katonai szövetségről, amely magában foglalhatta Észak-Amerikát, szintén az Egyesült Államokban kezdődött abban a hónapban, ahol a Truman-doktrína szerinti külpolitikájuk előmozdította a nemzetközi szolidaritást a kommunista agressziónak tekintett cselekmények ellen, mint például a 1948 februári csehszlovák államcsíny. Ezek a tárgyalások az Észak-atlanti Szerződés aláírását eredményezték 1949. április 4-én a Nyugatunió tagállamai, valamint az Egyesült Államok, Kanada, Portugália, Olaszország, Norvégia, Dánia és Izland. A kanadai diplomata, Lester B. Pearson volt a szerződés egyik fő szerzője és tervezője.  Egy hosszú téglalap alakú szoba, melynek mindkét oldalán több sor ülő személy van, és a másik végén zászlók lógnak. Nyugat-Németország 1955-ben csatlakozott a NATO-hoz, ami a hidegháború idején a rivális Varsói Szerződés megalakulásához vezetett. Az Észak-atlanti Szerződés nagyrészt szunnyadó volt, amíg a koreai háború meg nem indította a NATO létrehozását, hogy integrált katonai struktúrával valósítsa meg. Ez magában foglalta a Szövetséges Hatalmak Európai Legfelsőbb Főhadiszállásának (SHAPE) 1951-es megalakulását, amely a Nyugatunió számos katonai struktúráját és tervét fogadta el, beleértve a felszerelések szabványosítására vonatkozó megállapodásaikat és a külföldi katonai erők európai országokban való elhelyezésére vonatkozó megállapodásokat. 1952-ben a NATO főtitkárának posztját a szervezet fő polgári személyiségei közé sorolták. Ebben az évben megtartották az első jelentős NATO tengeri hadgyakorlatot, a Mainbrace hadgyakorlatot, valamint Görögország és Törökország csatlakozását a szervezethez. A londoni és a párizsi konferenciákat követően Nyugat-Németországnak megengedték, hogy katonailag felfegyverkezze magát, mivel 1955 májusában csatlakozott a NATO-hoz, ami viszont jelentős tényező volt a szovjet uralom alatt álló Varsói Szerződés létrehozásában, amely a hidegháború két ellentétes oldalát határozta meg.  1961-ben a berlini fal felépítése a hidegháború feszültségének csúcsát jelentette, amikor 400 000 amerikai katona állomásozott Európában. A kételyek az európai államok és az Egyesült Államok közötti kapcsolat erősségével kapcsolatosak, valamint a NATO védelmének hitelességével kapcsolatosak egy lehetséges szovjet invázióval szemben - kételyek, amelyek a független francia nukleáris elrettentés fejlesztéséhez és Franciaországnak a NATO katonai struktúrájából való visszavonásához vezettek 1966-ban. 1982-ben az újonnan demokratikus Spanyolország is csatlakozott a szövetséghez.  Az 1989-es európai forradalmak a NATO céljának, természetének, feladatainak és a kontinensre összpontosításának stratégiai újraértékelését eredményezték. 1990 októberében Kelet-Németország a Német Szövetségi Köztársaság és a szövetség részévé vált, és 1990 novemberében a szövetség aláírta a Szovjetunióval a Párizsi Szerződéset a hagyományos fegyveres erőkről Európában (CFE). Különös katonai csökkentéseket rendelt el az egész kontinensen, amelyek a Varsói Szerződés 1991 februárjában bekövetkezett összeomlása és a Szovjetunió decemberében bekövetkezett felbomlása után is folytatódtak, ami a NATO de facto fő ellenségeit eltávolította. Ezzel kezdődött a katonai kiadások és felszerelések csökkentése Európában. A CFE-szerződés lehetővé tette, hogy az aláírók 52 000 darab hagyományos fegyvert távolítsanak el a következő tizenhat évben, és lehetővé tette, hogy a NATO európai tagjai katonai kiadásai 28 százalékkal csökkenjenek 1990 és 2015 között. 1990-ben több nyugati vezető biztosítékot adott Mihail Gorbacsovnak, hogy a NATO nem terjeszkedik tovább keletre, amint azt a magánbeszélgetésekről készült memorandumok is kimutatták. A Németországgal kapcsolatos végleges rendezésről szóló szerződés végleges szövegében azonban, amelyet még abban az évben írtak alá, nem említik a kelet felé irányuló terjeszkedés kérdését.  Két magas beton részeket egy falon egy fű fű előtt egy görbe épület kék üveg ablakokkal. A berlini fal 1989-es bukása fordulópontot jelentett a NATO európai szerepében, és a falnak ez a szakasza most a NATO központja előtt látható. Az 1990-es években a szervezet kiterjesztette tevékenységeit olyan politikai és humanitárius helyzetekre, amelyek korábban nem voltak a NATO aggodalma. Jugoszlávia felbomlása során a szervezet 1992 és 1995 között, majd 1999-ben Jugoszláviában hajtotta végre első katonai beavatkozásait. Ezek a konfliktusok a hidegháború utáni katonai szerkezetátalakítást indították. A NATO katonai szerkezetét csökkentették és átszervezték, új erőkkel, mint például a Szövetséges Parancsnokság Európai Gyors Reakciói Testületének központja.  Politikai szempontból a szervezet jobb kapcsolatokat keresett az újonnan autonóm Közép- és Kelet-európai államokkal, és a hidegháború utáni időszakban diplomáciai fórumokat hoztak létre a NATO és szomszédai közötti regionális együttműködés érdekében, beleértve a Partnerség a békéért és a mediterrán párbeszéd kezdeményezését 1994-ben, az Euro-atlanti Partnerségi Tanácsot 1997-ben és a NATO-Oroszország Állandó Közös Tanácsot 1998-ban. Az 1999-es washingtoni csúcstalálkozón Magyarország, Lengyelország és a Cseh Köztársaság hivatalosan csatlakozott a NATO-hoz, és a szervezet új iránymutatásokat adott ki a tagságra az egyéni "tagságra vonatkozó cselekvési tervekkel". Ezek a tervek szabályozták az új szövetség tagjai későbbi hozzáadását. Nicolas Sarkozy francia elnök 2007-es megválasztása Franciaország katonai pozíciójának jelentős reformjához vezetett, amely a 2009. április 4-i teljes jogú tagság visszaszerzésével zárult, amely magában foglalta Franciaország visszatérését a NATO katonai parancsnoki struktúrájához, miközben fenntartotta a független nukleáris elrettentést.  Az Észak-atlanti Szerződés 5. cikke, amely arra kötelezi a tagállamokat, hogy segítsenek minden olyan tagállamnak, amely fegyveres támadást szenvedett el, először és csakis a szeptember 11-i támadások után került igénybe, amely után a NATO által vezetett ISAF alatt csapatokat telepítettek Afganisztánba. Azóta a szervezet számos további szerepet töltött be, többek között oktatókat küldött Irakba, segített a kalózkodás elleni műveletekben, és 2011-ben az ENSZ Biztonsági Tanácsának 1973. évi határozatával összhangban légi tilalom zónáját érvényesítette Líbia felett.  A Krím orosz annektálását minden NATO-tag határozottan elítélte, és ez volt az egyik a hét alkalom, amikor a NATO tagjai között konzultációra hívó 4. cikkelyre hivatkoztak. Korábban az iraki háború és a szíriai polgárháború idején. A 2014. évi walesi csúcstalálkozón a NATO tagállamai vezetői először vállalták hivatalosan, hogy 2024-ig a bruttó hazai termékük legalább két százalékának megfelelő összeget költenek a védelemre, ami korábban csak informális iránymutatás volt. A 2016-os varsói csúcstalálkozón a NATO-tagállamok megállapodtak a NATO megerősített előretörő jelenlétének létrehozásáról, amely négy multinacionális zászlóalj méretű csatacsoportot telepített Észtországban, Lettországban, Litvániában és Lengyelországban. Az 2022-es orosz ukrán invázió előtt és alatt több NATO-tagország küldött szárazföldi csapatokat, hadihajókat és harci repülőgépeket, hogy megerősítsék a szövetség keleti szárnyát, és több ország ismét hivatkozott a 4. cikkre. 2022 márciusában a NATO vezetői Brüsszelben rendkívüli csúcstalálkozót tartottak, amelybe a G7-ek és az Európai Unió vezetői is részt vettek. A NATO tagállamai megállapodtak abban, hogy négy további csatacsoportot hoznak létre Bulgáriában, Magyarországon, Romániában és Szlovákiában, és a NATO válaszadási erőinek elemeit először aktiválták a NATO történetében.  2022 júniusában a NATO 40 000 katonát telepített a 2500 kilométer hosszú keleti szárnyán, hogy megakadályozza az orosz agressziót. Ennek a számnak több mint a felét Bulgáriában, Romániában, Magyarországon, Szlovákiában és Lengyelországban helyezték el, amelyek öt országa 259.000 katonával rendelkezik. A bolgár légierő kiegészítésére Spanyolország Eurofighter Typhoont küldött, Hollandia nyolc F-35 támadó repülőgépet küldött, és további francia és amerikai támadó repülőgépek is hamarosan érkeznek.  A NATO-t a tagországok közvéleménye támogatja.
Az Észak-atlanti Szerződés Szervezete (NATO, francia: Organisation du traité de l'Atlantique nord), vagy Észak-atlanti Szövetség, az Atlanti Szövetség, a Nyugati Szövetség, egy katonai szövetség. Az Észak-atlanti Szerződés 1949-ben hozta létre, és 1949. április 4-én Washingtonban írták alá. 1949-ben tagjai az Egyesült Államok, Belgium, Hollandia, Luxemburg, Franciaország, az Egyesült Királyság, Kanada, Portugália, Olaszország, Norvégia, Dánia és Izland voltak. 1952. február 18-án Görögország és Törökország is csatlakozott.  Amikor 1955. május 9-én Nyugat-Németország csatlakozott a szervezethez, ezt Halvard Lange, Norvégia akkori külügyminisztere "kontinentünk történelmének döntő fordulópontjaként" jellemezte. Az eredmény a Varsói Szerződés volt, amelyet 1955. május 14-én a Szovjetunió és szatellit államai aláírtak a NATO-ra adott válaszként.  A hidegháború után 1999-ben három egykori kommunista ország, Magyarország, a Cseh Köztársaság és Lengyelország csatlakozott a NATO-hoz. 2004. március 29-én további hét észak- és kelet-európai ország csatlakozott a NATO-hoz: Észtország, Lettország és Litvánia, valamint Szlovénia, Szlovákia, Bulgária és Románia.  Horvátország és Albánia 2008. április 3-án kapott NATO-tagságra szóló meghívót. A Macedón Köztársaság kapott az egyetlen feltételes meghívót, mivel Görögország megvétózta a Görögországgal fennálló névvitája miatt.  Montenegró 2017. június 5-én csatlakozott. A vitát lezáró névváltoztatás után Észak-Macedónia 2020. március 27-én csatlakozott a NATO-hoz, és 30. tagjává vált. Írország 2020. szeptember 8-án hivatalos megfigyelőként csatlakozott a NATO-hoz.  2023 áprilisában Finnország csatlakozott a NATO-hoz, miután 2022-ben az orosz invázió után Ukrajnába csatlakozott.