Сумирајте историју НАТО-а
Context:Договор из Дункерка су Француска и Уједињено Краљевство потписале 4. марта 1947. године, током последица Другог светског рата и почетка Хладног рата, као уговор о савезништву и узајамној помоћи у случају могућих напада Немачке или Совјетског Савеза. У марту 1948. године, овај савез је проширен у Бриселском споразуму како би укључио земље Бенелукса, формирајући Организацију Бриселског споразума, обично познату као Западна унија. Разговори о ширем војном савезу, који би могао укључити Северну Америку, такође су почели тог месеца у Сједињеним Државама, где је њихова спољна политика под Труманском доктрином промовисала међународну солидарност против акција које су сматрале комунистичком агресијом, као што је државни удар у Чехословачкој у фебруару 1948. године. Ови преговори су резултирали потписивањем Северноатлантског споразума 4. априла 1949. године од стране држава чланица Западне уније плус Сједињене Државе, Канада, Португалија, Италија, Норвешка, Данска и Исланд. Канадски дипломат Лестер Б. Пирсон био је кључни аутор и израдитељ споразума.  Дугачка правокутна соба са више редова седећих особа са сваке стране, и заставе које виси на другом крају. Западна Немачка се придружила НАТО-у 1955. године, што је довело до формирања ривалског Варшавског пакта током Хладног рата. Северноатлантички договор је у великој мери био неактивен све док Корејски рат није покренуо успостављање НАТО-а како би га имплементирао са интегрисаном војном структуром. Ово је укључивало формирање Врховног штаба савезничких сила у Европи (СХАПЕ) 1951. године, који је усвојио многе војне структуре и планове Западне уније, укључујући њихове споразуме о стандардизацији опреме и споразуме о стационирању страних војних снага у европским земљама. Године 1952, положај генералног секретара НАТО-а је успостављен као главни цивилни члан организације. Те године су такође одржане прве велике поморске вежбе НАТО-а, вежбе Mainbrace и приступање Грчке и Турске организацији. Након конференција у Лондону и Паризу, Западној Немачкој је било дозвољено да се војно наоружа, пошто су се придружиле НАТО-у у мају 1955. године, што је, заузврат, био главни фактор у стварању Варшавског пакта, који је доминирао Совјетски Савез, и који је одредио две супротне стране Хладног рата.  Изградња Берлинског зида 1961. означила је врхунац тензија у Хладном рату, када је 400.000 америчких трупа било стационирано у Европи. Сумње о снази односа између европских држава и Сједињених Америчких Држава одлазиле су и одлазиле, заједно са сумњама о кредибилности одбране НАТО-а против потенцијалне совјетске инвазије - сумње које су довеле до развоја независног француског нуклеарног одвраћања и повлачења Француске из војне структуре НАТО-а 1966. године. Године 1982, новодемократска Шпанија се придружила савезу.  Револуције из 1989. у Европи довеле су до стратешке преоцене сврхе, природе, задатака и фокуса НАТО-а на континенту. У октобру 1990, Источна Немачка је постала део Савезне Републике Немачке и алијансе, а у новембру 1990. алијанса је у Паризу са Совјетским Савезом потписала Уговор о конвенционалним оружаним снагама у Европи (ЦФЕ). Он је наредио специфична војна смањења широм континента, која су се наставила након распада Варшавског пакта у фебруару 1991. године и распада Совјетског Савеза у децембру тог године, што је уклонило де факто главне противнике НАТО-а. То је почело са смањењем војних трошкова и опреме у Европи. Договор ЦФЕ је омогућио потписницима да уклоне 52.000 комада конвенционалног наоружања у наредних шеснаест година, а дозволио је војним трошковима европских чланица НАТО-а да се смањи за 28 одсто од 1990. до 2015. године. Неколико западних лидера 1990. је Михаилу Горбачову пружило уверења да НАТО неће проширити даље на исток, као што је откривено меморандумима о приватним разговорима. Међутим, коначни текст Споразума о коначном решењу у односу на Немачку, који је потписан касније те године, није садржао спомену о питању експанзије према истоку.  Два висока бетонска дела зида на треви испред закривљене зграде са прозорима од плавог стакла. Пад Берлинског зида 1989. године означио је прекретницу у улози НАТО-а у Европи, а овај део зида је сада приказан испред седишта НАТО-а. Деведесетих година прошлог века, организација је проширила своје активности на политичке и хуманитарне ситуације које раније нису биле забринутост НАТО-а. Током распада Југославије, организација је спровела своје прве војне интервенције у Босни од 1992. до 1995. године, а касније и у Југославији 1999. године. Ови сукоби мотивисали су велику војну реструктуризацију после Хладног рата. Војна структура НАТО-а је смањена и реорганизована, а основане су нове снаге као што је Штаб савезничке команде у Европи Корпус брзе реакције.  Политички, организација је тражила боље односе са новоавтономним централноевропским и источноевропским државама, а дипломатски форуми за регионалну сарадњу између НАТО-а и његових суседа основани су током овог периода након Хладног рата, укључујући Партнерство за мир и иницијативу Средоземног дијалога 1994. године, Европско-атлантско партнерство 1997. године и Стални заједнички савет НАТО-Русија 1998. године. На самиту у Вашингтону 1999. године, Мађарска, Пољска и Чешка су се званично придружиле НАТО-у, а организација је такође издала нове смернице за чланство са индивидуализованим "акционим плановима за чланство". Ови планови управљали су каснијим додавањем нових чланова савеза. Избор француског председника Никола Саркозија 2007. године довео је до велике реформе војног положаја Француске, што је кулминирало повратком у пуноправно чланство 4. априла 2009. године, што је укључивало и повратак Француске у војну командну структуру НАТО-а, уз одржавање независног нуклеарног одвраћања.  Члан 5 Северноатлантског споразума, који захтева од држава чланица да дођу у помоћ било којој држави чланици подвргнутој оружаном нападу, први и једини пут је употребљен након напада 11. септембра, након чега су у Авганистану распоређене трупе под НАТО-овим ISAF-ом. Организација је од тада обављала низ додатних улога, укључујући слање обучавача у Ирак, помоћ у операцијама против пиратерије и 2011. године спровођење безлетне зоне над Либијом у складу са Резолуцијом Савета безбедности УН 1973.  Руска анексија Крима довела је до снажне осуде свих чланица НАТО-а, и била је један од седам пута када је Члан 4, који позива на консултације међу чланицама НАТО-а, био позован. Претходна времена укључена су током рата у Ираку и грађанског рата у Сирији. На самиту у Велсу 2014. године, лидери држава чланица НАТО-а први пут су се формално обавезали да ће до 2024. године потрошити еквивалент најмање два посто својих бруто домаћих производа на одбрану, што је раније било само неформална смерница. На самиту у Варшави 2016. године, земље НАТО-а су се сложиле о оснивању НАТО-овог појачаног присуства, који је распоредио четири мултинационалне борбене групе величине батаљона у Естонији, Летонији, Литванији и Пољској. Пре и током руске инвазије 2022. године на Украјину, неколико земаља НАТО-а послало је копнене трупе, ратне бродове и борбене авионе како би ојачале источни фланг савеза, а више земаља поново је повукло Члан 4. У марту 2022. године, лидери НАТО-а су се састали у Бриселу на ванредном самиту на којем су учествовали и лидери Групе седам и Европске уније. Државе чланице НАТО-а сложиле су се да успоставе четири додатне борбене групе у Бугарској, Мађарској, Румунији и Словачкој, а елементи НАТО-ових снага за реаговање активирани су по први пут у историји НАТО-а.  Од јуна 2022. године, НАТО је распоредио 40.000 војника дуж свог источног крила дугачког 2.500 километара како би одвратио руску агресију. Више од половине овог броја распоређено је у Бугарској, Румунији, Мађарској, Словачкој и Пољској, које пет земаља окупља значајну комбиновану бившу НАТО војску од 259.000 војника. Да би допунили бугарско ваздухопловство, Шпанија је послала Еврофјјтер Тајфуне, Холандија је послала осам нападачких авиона Ф-35, а ускоро ће доћи и додатни француски и амерички нападачки авиони.  НАТО има јавну подршку у свим својим државама чланицама.
Организација Северноатлантског споразума (НАТО, француски: Organisation du traité de l'Atlantique nord), или Северноатлантски савез, Атлантски савез, Западни савез, је војни савез. Основана је Северноатлантским споразумом 1949. године и потписана је у Вашингтону 4. априла 1949. године. Његови чланови су 1949. били Сједињене Државе, Белгија, Холандија, Луксембург, Француска, Уједињено Краљевство, Канада, Португалија, Италија, Норвешка, Данска и Исланд. Дана 18. фебруара 1952. приступиле су и Грчка и Турска.  Када се Западна Немачка придружила организацији 9. маја 1955. године, Халвард Ланге, тадашњи министар спољних послова Норвешке, описао је то као "одлучну прекретницу у историји нашег континента". Резултат је био Варшавски пакт, који су 14. маја 1955. године потписали Совјетски Савез и његове сателитске државе као одговор на НАТО.  Након Хладног рата 1999. три бивше комунистичке земље, Мађарска, Чешка и Пољска, придружиле су се НАТО-у. Дана 29. марта 2004. још седам северноевропских и источноевропских земаља придружило се НАТО-у: Естонија, Летонија и Литванија, као и Словенија, Словачка, Бугарска и Румунија.  Хрватска и Албанија су добиле позив за чланство у НАТО 3. априла 2008. године. Република Македонија је добила једини условни позив јер је Грчка ставила вето због спора о имену са Грчком.  Црна Гора се придружила 5. јуна 2017. године. Након што је променила име како би окончала спор, Северна Македонија се придружила НАТО-у 27. марта 2020. године и постала њена 30. чланица. Ирска се званично придружила НАТО-у 8. септембра 2020. године као посматрач.  У априлу 2023. године, Финска се придружила НАТО-у, након напора да се придружи од руске инвазије 2022. године на Украјину.