Sammanfattning av Natos historia
Context:Fördraget i Dunkirk undertecknades av Frankrike och Storbritannien den 4 mars 1947, under efterdyningarna av andra världskriget och början av det kalla kriget, som ett fördrag om allians och ömsesidig hjälp i händelse av eventuella attacker från Tyskland eller Sovjetunionen. I mars 1948 utvidgades denna allians i Brysselfördraget till att omfatta Beneluxländerna och bildade Brysselfördragsorganisationen, allmänt känd som Western Union. Samtal om en bredare militär allians, som skulle kunna omfatta Nordamerika, inleddes också samma månad i USA, där deras utrikespolitik under Truman-doktrinen främjade internationell solidaritet mot handlingar som de såg som kommunistisk aggression, såsom statskuppen i Tjeckoslovakien i februari 1948. Dessa samtal resulterade i att Nordatlantiska fördraget undertecknades den 4 april 1949 av medlemsländerna i Västunionen plus Förenta staterna, Kanada, Portugal, Italien, Norge, Danmark och Island. Den kanadensiske diplomaten Lester B. Pearson var en av författarna till fördraget.  Ett långt rektangulärt rum med flera rader av sittande personer på vardera sidan och flaggor som hänger i den andra änden. Västtyskland anslöt sig till Nato 1955, vilket ledde till bildandet av den rivaliserande Warszawapakt under det kalla kriget. Nordatlantiska fördraget var till stor del vilande tills Koreakriget initierade inrättandet av Nato för att genomföra det med en integrerad militär struktur. Detta inkluderade bildandet av Supreme Headquarters Allied Powers Europe (SHAPE) 1951, som antog många av Västunionens militära strukturer och planer, inklusive deras avtal om standardisering av utrustning och avtal om stationering av utländska militära styrkor i europeiska länder. År 1952 inrättades tjänsten som generalsekreterare för Nato som organisationens främsta civilperson. Samma år genomfördes också Natos första stora sjöövningar, Exercise Mainbrace, och Grekland och Turkiet anslöt sig till organisationen. Efter London- och Pariskonferenserna fick Västtyskland tillstånd att omväpna sig militärt, då de anslöt sig till Nato i maj 1955, vilket i sin tur var en viktig faktor i skapandet av den sovjetdominerade Warszawapakten, som avgränsade de två motsatta sidorna i det kalla kriget.  Byggandet av Berlinmuren 1961 markerade en höjdpunkt i det kalla krigets spänningar, då 400 000 amerikanska soldater var stationerade i Europa. Tvivel om styrkan i förbindelsen mellan de europeiska staterna och Förenta staterna minskade och minskade, liksom tvivel om trovärdigheten i Natos försvar mot en eventuell sovjetisk invasion - tvivel som ledde till utvecklingen av ett självständigt franskt kärnvapen avskräckande och Frankrikes utträde ur Natos militära struktur 1966. År 1982 anslöt sig det nyligen demokratiserade Spanien till alliansen.  Revolutionen 1989 i Europa ledde till en strategisk omvärdering av Natos syfte, natur, uppgifter och fokus på kontinenten. I oktober 1990 blev Östtyskland en del av Förbundsrepubliken Tyskland och alliansen, och i november 1990 undertecknade alliansen fördraget om konventionella väpnade styrkor i Europa (CFE) i Paris med Sovjetunionen. Det krävde särskilda militära minskningar över hela kontinenten, som fortsatte efter Warszawapaktens sammanbrott i februari 1991 och Sovjetunionens upplösning i december 1991, vilket avlägsnade de facto de viktigaste motståndarna till Nato. Detta inledde en nedtrappning av militära utgifter och utrustning i Europa. CFE-fördraget tillät undertecknarna att ta bort 52 000 konventionella vapen under de följande sexton åren, och tillät militära utgifter av Natos europeiska medlemmar att minska med 28 procent från 1990 till 2015. År 1990 gav flera västerländska ledare garantier till Mikhail Gorbatjov om att Nato inte skulle expandera längre österut, vilket framgår av memoranda från privata samtal. Den slutliga texten till fördraget om slutlig lösning med avseende på Tyskland, som undertecknades senare samma år, innehöll emellertid inget omnämnande av frågan om expansion österut.  Två höga betongsektioner av en vägg i en gräsmatta framför en böjd byggnad med blåglasfönster. Berlinmurens fall 1989 markerade en vändpunkt i Natos roll i Europa, och denna del av muren är nu utställd utanför Natos högkvarter. Under 1990-talet utvidgade organisationen sin verksamhet till politiska och humanitära situationer som tidigare inte hade varit NATO:s angelägenheter. Under Jugoslaviens upplösning genomförde organisationen sina första militära ingripanden i Bosnien från 1992 till 1995 och senare i Jugoslavien 1999. Dessa konflikter motiverade en stor militär omstrukturering efter det kalla kriget. NATO:s militära struktur minskades och omorganiserades, och nya styrkor, såsom den allierade högkvarterskommandotens Europe Rapid Reaction Corps, inrättades.  Politiskt sett strävade organisationen efter bättre relationer med de nyligen autonoma staterna i Central- och Östeuropa, och diplomatiska forum för regionalt samarbete mellan Nato och dess grannländer inrättades under denna efterkrigstid, inklusive initiativet Partnerskap för fred och Medelhavsdialog 1994, Euro-atlantiska partnerskapsrådet 1997 och det permanenta gemensamma rådet mellan Nato och Ryssland 1998. Vid toppmötet i Washington 1999 anslöt sig Ungern, Polen och Tjeckien officiellt till Nato, och organisationen utfärdade också nya riktlinjer för medlemskap med individuella "Membership Action Plans". Dessa planer styrde det efterföljande tillskottet av nya alliansmedlemmar. Valen av den franska presidenten Nicolas Sarkozy 2007 ledde till en omfattande reform av Frankrikes militära ställning, som kulminerade med återgången till fullt medlemskap den 4 april 2009, vilket också innefattade att Frankrike återvände till NATO: s militära kommandostruktur, samtidigt som man bibehöll en oberoende kärnvapen avskräckande.  Artikel 5 i Nordatlantiska fördraget, som kräver att medlemsländerna ska komma till hjälp för varje medlemsland som utsätts för en väpnad attack, åberopades för första och enda gången efter 11 september-attackerna, efter vilka trupper skickades till Afghanistan under NATO-ledda ISAF. Organisationen har sedan dess haft en rad ytterligare roller, bland annat att skicka utbildare till Irak, hjälpa till med antipiratoperationer och 2011 genomdriva en flygförbudszon över Libyen i enlighet med FN:s säkerhetsråds resolution 1973.  Rysslands annektering av Krim ledde till starka fördömanden av alla Nato-medlemmar och var en av de sju gånger som artikel 4, som kräver samråd mellan Nato-medlemmar, har åberopats. Tidigare inkluderade under Irak-kriget och det syriska inbördeskriget. Vid toppmötet i Wales 2014 förpliktade sig ledarna för NATO:s medlemsländer formellt för första gången att spendera motsvarande minst två procent av deras bruttonationalprodukt på försvar senast 2024, vilket tidigare bara hade varit en informell riktlinje. Vid toppmötet i Warszawa 2016 enades Nato-länderna om att skapa en förstärkt framåt närvaro, som utplacerade fyra multinationella bataljonsstora slaggrupper i Estland, Lettland, Litauen och Polen. Före och under den ryska invasionen av Ukraina 2022 skickade flera NATO-länder marktrupper, krigsfartyg och stridsflygplan för att förstärka alliancens östra flank, och flera länder åberopade återigen artikel 4. I mars 2022 träffades Nato-ledarna i Bryssel för ett extra toppmöte som även omfattade G7- och EU-ledarna. NATO:s medlemsländer enades om att inrätta fyra ytterligare slaggrupper i Bulgarien, Ungern, Rumänien och Slovakien, och delar av NATO:s insatsstyrka aktiverades för första gången i NATO:s historia.  Från och med juni 2022 hade Nato placerat 40 000 soldater längs sin 2 500 kilometer långa östra flank för att avskräcka rysk aggression. Mer än hälften av detta antal har utplacerats i Bulgarien, Rumänien, Ungern, Slovakien och Polen, vilka fem länder sammanför en betydande kombinerad före detta NATO-styrka på 259.000 soldater. För att komplettera Bulgariens flygvapen skickade Spanien Eurofighter Typhoons, Nederländerna skickade åtta F-35 attackflygplan, och ytterligare franska och amerikanska attackflygplan skulle också anlända snart.  NATO har allmänhetens stöd i alla sina medlemsländer.
Nordatlantiska fördragsorganisationen (NATO, franska: Organisation du traité de l'Atlantique nord), eller Nordatlantiska alliansen, Atlantiska alliansen, Västalliansen, är en militärallians. Den upprättades genom Nordatlantiska fördraget 1949 och undertecknades i Washington, DC, USA, den 4 april 1949. År 1949 var dess medlemmar Förenta staterna, Belgien, Nederländerna, Luxemburg, Frankrike, Förenade kungariket, Kanada, Portugal, Italien, Norge, Danmark och Island. Den 18 februari 1952 anslöt sig även Grekland och Turkiet.  När Västtyskland anslöt sig till organisationen den 9 maj 1955 beskrevs det av den dåvarande norska utrikesministern Halvard Lange som "en avgörande vändpunkt i vårt kontinents historia". Resultatet var Warszaupakten, som undertecknades den 14 maj 1955 av Sovjetunionen och dess satellitstater som svar på Nato.  Efter det kalla kriget 1999 anslöt sig tre tidigare kommunistiska länder, Ungern, Tjeckien och Polen, till Nato. Den 29 mars 2004 anslöt sig ytterligare sju nordeuropeiska och östeuropeiska länder till Nato: Estland, Lettland och Litauen samt Slovenien, Slovakien, Bulgarien och Rumänien.  Kroatien och Albanien blev inbjudna att ansluta sig till Nato den 3 april 2008. Republiken Makedonien fick den enda villkorade inbjudan eftersom Grekland hade nedlagt sitt veto på grund av dess namnkonflikt med Grekland.  Montenegro anslöt sig den 5 juni 2017. Efter att ha ändrat sitt namn för att avsluta tvisten anslöt sig Nordmakedonien till NATO den 27 mars 2020 och blev dess 30: e medlem. Irland anslöt sig officiellt till Nato den 8 september 2020 som observatör.  I april 2023 anslöt sig Finland till Nato, efter ansträngningar att ansluta sig sedan den ryska invasionen av Ukraina 2022.