Shrnout historii NATO
Context:Dunkerská smlouva byla podepsána Francií a Spojeným královstvím dne 4. března 1947, během následků druhé světové války a začátku studené války, jako smlouva o spojenectví a vzájemné pomoci v případě možných útoků Německa nebo Sovětského svazu. V březnu 1948 byla tato aliance rozšířena Bruselskou smlouvou, aby zahrnovala země Beneluxu a vytvořila Organizaci Bruselských smluv, běžně známou jako Západní unie. Rozhovory o širší vojenské alianci, která by mohla zahrnovat Severní Ameriku, také začaly v tomto měsíci ve Spojených státech, kde jejich zahraniční politika pod Trumanovou doktrínou podporovala mezinárodní solidaritu proti akcím, které považovaly za komunistickou agresi, jako je únorový převrat v Československu v roce 1948. Tyto rozhovory vyústily v podpis Severoatlantické smlouvy dne 4. dubna 1949 členskými státy Západní unie a Spojenými státy, Kanadou, Portugalskem, Itálií, Norskem, Dánskem a Islandem. Kanadský diplomat Lester B. Pearson byl hlavním autorem a autorem smlouvy.  Dlouhá obdélníková místnost s několika řadami sedících osob na každé straně a vlajkami visícími na druhém konci. Západní Německo vstoupilo do NATO v roce 1955, což vedlo k vytvoření soupeřící Varšavské smlouvy během studené války. Severoatlantická smlouva byla do značné míry nečinná, dokud korejská válka nezahájila založení NATO, aby ji zavedla s integrovanou vojenskou strukturou. To zahrnovalo vytvoření Nejvyššího velitelství spojeneckých mocností v Evropě (SHAPE) v roce 1951, které přijalo mnoho vojenských struktur a plánů Západní unie, včetně jejich dohod o standardizaci vybavení a dohod o umístění zahraničních vojenských sil v evropských zemích. V roce 1952 byla funkce generálního tajemníka NATO vytvořena jako hlavní civilní osoba organizace. V tomto roce se také uskutečnily první velké námořní cvičení NATO, cvičení Mainbrace, a vstoupily do organizace Řecko a Turecko. Po londýnské a pařížské konferenci bylo Západnímu Německu povoleno vojensky se vyzbrojit, protože se v květnu 1955 připojilo k NATO, což bylo zase hlavním faktorem při vytvoření Varšavské smlouvy, kterou dominoval Sovětský svaz a která vymezila dvě protichůdné strany studené války.  Stavba Berlínské zdi v roce 1961 znamenala vrchol napětí studené války, kdy bylo v Evropě umístěno 400 000 amerických vojáků. Pochybnosti ohledně síly vztahů mezi evropskými státy a Spojenými státy se vytrácely a vytrácely spolu s pochybnostmi ohledně důvěryhodnosti obrany NATO proti případné sovětské invazi - pochybnosti, které vedly k rozvoji nezávislé francouzské jaderné odstrašující síly a k vystoupení Francie z vojenské struktury NATO v roce 1966. V roce 1982 se k této alianci připojilo nově demokratické Španělsko.  Revoluce roku 1989 v Evropě vedly k strategickému přehodnocení účelu, povahy, úkolů a zaměření NATO na kontinent. V říjnu 1990 se Východní Německo stalo součástí Spolkové republiky Německo a aliance, a v listopadu 1990 aliance podepsal Smlouvu o konvenčních ozbrojených silách v Evropě (CFE) v Paříži se Sovětským svazem. Nařídil specifické vojenské redukce na celém kontinentu, které pokračovaly po pádu Varšavské smlouvy v únoru 1991 a rozpadu Sovětského svazu v prosinci téhož roku, který odstranil de facto hlavní protivníky NATO. To bylo začátkem snížení vojenských výdajů a vybavení v Evropě. Smlouva CFE umožnila signatářům odstranit 52 000 kusů konvenčních zbraní v následujících šestnácti letech a umožnila snížit vojenské výdaje evropských členů NATO o 28 procent od roku 1990 do roku 2015. V roce 1990 několik západních vůdců ujistilo Michaila Gorbačova, že NATO se nebude rozšiřovat dále na východ, jak odhalily memoranda soukromých rozhovorů. Nicméně konečné znění Smlouvy o konečném urovnání ve vztahu k Německu, podepsané později téhož roku, neobsahovalo žádnou zmínku o otázce expanze na východ.  Dvě vysoké betonové části zdi na trávnatém trávníku před zakřivenou budovou s okny z modrého skla. Pád berlínské zdi v roce 1989 znamenal obrat v úloze NATO v Evropě a tato část zdi je nyní vystavená před sídlem NATO. V devadesátých letech rozšířila organizace svou činnost na politické a humanitární situace, které dříve nebyly záležitostí NATO. Během rozpadu Jugoslávie uskutečnila organizace své první vojenské intervence v Bosně od roku 1992 do roku 1995 a později v Jugoslávii v roce 1999. Tyto konflikty motivovaly velkou vojenskou restrukturalizaci po studené válce. Vojenská struktura NATO byla zkrácena a reorganizována, s novými silami, jako je sídlo sídla spojeneckého velení v Evropě Rapid Reaction Corps.  Z politického hlediska usilovala organizace o lepší vztahy s nově autonomními státy střední a východní Evropy a v tomto období po studené válce byly vytvořeny diplomatické fóra pro regionální spolupráci mezi NATO a jejími sousedy, včetně iniciativy Partnerství pro mír a Středomořský dialog v roce 1994, Rady pro euroatlantické partnerství v roce 1997 a Stálé společné rady NATO-Rusko v roce 1998. Na washingtonském summitu v roce 1999 se Maďarsko, Polsko a Česká republika oficiálně připojily k NATO a organizace také vydala nové pokyny pro členství s individualizovanými "Akčními plány pro členství". Tyto plány upravují následné přidání nových členů aliance. Volba francouzského prezidenta Nicolase Sarkozyho v roce 2007 vedla k zásadní reformě vojenské pozice Francie, která vyvrcholila návratem k plnému členství dne 4. dubna 2009, což také zahrnovalo opětovné přijetí Francie do vojenské velitelské struktury NATO a zároveň zachování nezávislého jaderného odstrašujícího prostředku.  Článek 5 Severoatlantické smlouvy, který vyžaduje, aby členské státy přišly na pomoc jakémukoli členskému státu, který je vystaven ozbrojenému útoku, byl poprvé a pouze po útoku z 11. září, po němž byly do Afghánistánu vyslány jednotky pod vedením ISAF pod vedením NATO. Organizace od té doby vykonává řadu dalších úkolů, včetně vysílání trenérů do Iráku, pomoci při operacích proti pirátství a v roce 2011 prosazování bezletové zóny nad Libyí v souladu s rezolucí Rady bezpečnosti OSN 1973.  Ruská anexe Krymu vedla ke silnému odsouzení ze strany všech členů NATO a byla jedním ze sedmi případů, kdy byl článek 4, který vyzývá k konzultacím mezi členy NATO, uplatněn. Předchozí časy zahrnovaly válku v Iráku a syrskou občanskou válku. Na summitu ve Walesu v roce 2014 se lídři členských států NATO poprvé formálně zavázali, že do roku 2024 vynaloží na obranu ekvivalent alespoň dvou procent svého hrubého domácího produktu, což bylo dříve pouze neformální směr. Na varšavském summitu v roce 2016 se země NATO dohodly na vytvoření posílené přední přítomnosti NATO, která nasadila čtyři nadnárodní bojové skupiny velikosti praporu v Estonsku, Lotyšsku, Litvě a Polsku. Před a během ruské invaze na Ukrajinu v roce 2022 několik zemí NATO vyslalo pozemní jednotky, válečné lodě a stíhací letouny k posílení východního křídla aliance a několik zemí opět uplatnilo článek 4. V březnu 2022 se vedoucí představitelé zemí NATO sešli v Bruselu na mimořádném summitu, na kterém se zúčastnili také představitelé zemí skupiny G7 a Evropské unie. Členské státy NATO se dohodly na zřízení čtyř dalších bojových skupin v Bulharsku, Maďarsku, Rumunsku a na Slovensku a prvky NATO Response Force byly poprvé aktivovány v historii NATO.  Od června 2022 rozmístilo NATO 40 000 vojáků podél svého 2500 kilometrů dlouhého východního křídla, aby odradilo ruskou agresi. Více než polovina z tohoto počtu byla nasazena v Bulharsku, Rumunsku, Maďarsku, na Slovensku a v Polsku, kde pět zemí shromáždilo značné společné síly bývalých členů NATO o počtu 259.000 vojáků. K doplnění bulharského letectva vyslalo Španělsko Eurofighter Typhoony, Nizozemsko poslalo osm útočných letadel F-35 a další útočné letadla z Francie a USA by také brzy dorazila.  NATO má podporu veřejnosti v členských státech.
Organizace Severoatlantické smlouvy (NATO, francouzsky: Organisation du traité de l'Atlantique nord), nebo Severoatlantická aliance, Atlantická aliance, Západní aliance, je vojenská aliance. Byla založena Severní atlantickou smlouvou v roce 1949 a byla podepsána ve Washingtonu, DC, Spojené státy americké, dne 4. dubna 1949. Jeho členy v roce 1949 byly Spojené státy, Belgie, Nizozemsko, Lucembursko, Francie, Spojené království, Kanada, Portugalsko, Itálie, Norsko, Dánsko a Island. Dne 18. února 1952 se k nim připojily také Řecko a Turecko.  Když se Západní Německo připojilo k organizaci dne 9. května 1955, bylo to podle tehdejšího norského ministra zahraničí Halvarda Langeho "rozhodujícím zlomem v historii našeho kontinentu". Výsledkem byl Varšavský pakt, který 14. května 1955 podepsal Sovětský svaz a jeho satelitní státy jako odpověď na NATO.  Po skončení studené války v roce 1999 se tři bývalé komunistické země, Maďarsko, Česká republika a Polsko, připojily k NATO. Dne 29. března 2004 se k NATO připojilo dalších sedm severoevropských a východoevropských zemí: Estonsko, Lotyšsko a Litva a také Slovinsko, Slovensko, Bulharsko a Rumunsko.  Dne 3. dubna 2008 obdržela Chorvatsko a Albánie pozvání k členství v NATO. Jedinou podmíněnou pozvánku obdržela Makedonská republika, protože jí Řecko vetovalo kvůli sporu o název s Řeckem.  Černá Hora se připojila dne 5. června 2017. Severní Makedonie změnila svůj název, aby ukončila spor, 27. března 2020 vstoupila do NATO a stala se jejím 30. členem. Dne 8. září 2020 se Irsko oficiálně připojilo k NATO jako pozorovatel.  V dubnu 2023 se Finsko připojilo k NATO, po úsilí o připojení od roku 2022 po ruské invazi na Ukrajinu.