Na základe nasledujúcej pasáže opíšte prvé pevné zariadenie a jeho použitie.
Context:Dlho predtým, ako sa objavila elektrina, ľudia poznali elektrické ryby. Staroveké egyptské texty z roku 2750 pred n. l. sa odvolávali na tieto ryby ako na "Thunderer of the Nile" a opísali ich ako "ochráncov" všetkých ostatných rýb. Elektrické ryby boli opätovne hlásené o tisícročia neskôr starovekými gréckymi, rímskymi a arabskými prírodovedcami a lekármi. Niekoľko starovekých spisovateľov, ako napr. Plinius Starší a Scribonius Largus, potvrdilo znecitlivujúci účinok elektrických úderov, ktoré prinášajú elektrické sumce a elektrické lúče, a vedeli, že takéto údery sa môžu prenášať pozdĺž vodivých predmetov. Pacienti s chorobami ako je dna alebo bolesť hlavy sa mali dotýkať elektrických rýb v nádeji, že ich silný šok môže vyliečiť. Staroveké kultúry v okolí Stredozemného mora vedeli, že určité predmety, ako napríklad jantárové tyče, sa dajú pretrhnúť kočiou srsťou, aby priťahovali ľahké predmety ako perie. Thales z Miletu uskutočnil sériu pozorovaní statickej elektriny okolo roku 600 pred n. l., z ktorých sa domnieval, že trenie robí jantár magnetickým, na rozdiel od minerálov, ako je magnetit, ktorý nepotreboval trenie. Thales sa mýlil, keď veril, že príťažlivosť je spôsobená magnetickým účinkom, ale neskôr veda dokázala spojenie medzi magnetizmom a elektrinou. Podľa kontroverznej teórie, Parťania mohli mať znalosti o galvanizácii, založené na objave Bagdádskej batérie z roku 1936, ktorá sa podobá galvanickej bunke, hoci nie je isté, či bol artefakt elektrického charakteru. Elektrická energia zostávala po tisícročia len intelektuálnou zvedavosťou až do roku 1600, keď anglický vedec William Gilbert napísal De Magnete, v ktorom dôkladne skúmal elektrinu a magnetizmus a rozlišoval medzi účinkom lodí a statickou elektrinou, ktorá vzniká trením jantaru. Vytvoril nové latinské slovo electricus ("z jantáru" alebo "ako jantár", elektron, grécky výraz pre "jantár") na označenie vlastnosti priťahovania malých predmetov po otriasaní. Táto asociácia viedla k vzniku anglických slov "electric" a "electricity", ktoré sa prvýkrát objavili v tlačenej podobe v Pseudodoxia Epidemica od Thomasa Browna z roku 1646. Ďalšie práce vykonali v 17. a na začiatku 18. storočia Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray a C. F. du Fay. Neskôr v 18. storočí viedol Benjamin Franklin rozsiahle výskumy v oblasti elektrickej energie a svoj majetok predal, aby mohol financovať svoje dielo. V júni roku 1752 údajne pripevnil kovový kľúč na spodok vlhkej drakovej šnúry a lietal drakom na oblohe, ktorej hrozila búrka. Postupné iskry, ktoré skákali z kľúča na zadnú stranu jeho ruky, ukázali, že blesk je skutočne elektrický. Vysvetlil tiež zdanlivo paradoxné správanie Leydenskej nádoby ako zariadenia na ukladanie veľkého množstva elektrického náboja v zmysle elektrickej energie pozostávajúcej z pozitívnych aj negatívnych nábojov. V roku 1775 oznámil Hugh Williamson Kráľovskej spoločnosti sériu experimentov o šokoch, ktoré dodáva elektrický úhor; v tom istom roku chirurg a anatom John Hunter opísal štruktúru elektrických orgánov ryby. V roku 1791 Luigi Galvani publikoval svoj objav bioelektromagnetiky, v ktorom preukázal, že elektrina je prostriedkom, ktorým neuróny prenášajú signály do svalov. Alessandro Volta v roku 1800 vytvoril batériu, čiže voltaickú hromadu, ktorá bola vyrobená zo striedavých vrstiev zinku a medi a poskytla vedcom spoľahlivejší zdroj elektrickej energie ako doteraz používané elektrostatické stroje. Uznanie elektromagnetizmu, jednoty elektrických a magnetických javov, je spôsobené Hansom Christianom Ørstedom a André-Marie Amperom v rokoch 1819-1820. Michael Faraday vynašiel elektrický motor v roku 1821 a Georg Ohm matematicky analyzoval elektrický obvod v roku 1827. Elektrina a magnetizmus (a svetlo) boli definitívne prepojené Jamesom Clerkom Maxwellom, najmä v jeho "O fyzikálnych líniách sily" v rokoch 1861 a 1862. Zatiaľ čo začiatkom 19. storočia došlo k rýchlemu pokroku v oblasti elektrotechniky, koncom 19. storočia došlo k najväčšiemu pokroku v oblasti elektrotechniky. Prostredníctvom ľudí ako Alexander Graham Bell, Ottó Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, 1. barón Kelvin, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla a George Westinghouse sa elektrina zmenila z vedeckej zvedavosti na základný nástroj pre moderný život. V roku 1887 Heinrich Hertz objavil, že elektródy osvetlené ultrafialovým svetlom ľahšie vytvárajú elektrické iskry. V roku 1905 Albert Einstein publikoval článok, v ktorom vysvetlil experimentálne údaje z fotoelektrického efektu ako výsledok prenosu svetelnej energie v diskrétnych kvantovaných balíkoch, energizujúcich elektróny. Tento objav viedol k kvantovej revolúcii. Einstein získal Nobelovu cenu za fyziku v roku 1921 za "objav zákona fotoelektrického efektu". Fotoelektrický efekt sa používa aj vo fotobunkách, ako sú solárne panely. Prvým pevným zariadením bol detektor mačacieho fúzu, ktorý sa prvýkrát použil v 20. storočí v rádiových prijímačoch. Drôt v tvare bradu sa umiestni do mierneho kontaktu s pevným kryštálom (napríklad kryštálom z germána), aby sa detekoval rádiový signál efektom kontaktného spojenia. V pevnom stave je prúd obmedzený na pevné prvky a zlúčeniny špeciálne navrhnuté na jeho prepínanie a zosilňovanie. Prúdenie prúdu možno chápať v dvoch formách: ako negatívne nabité elektróny a ako pozitívne nabité elektronové nedostatky nazývané diery. Tieto náboje a diery sú chápané z hľadiska kvantovej fyziky. Stavebným materiálom je najčastejšie kryštalický polovodič. Elektronika pevného stavu sa stala vlastnou s nástupom tranzistorovej technológie. Prvý fungujúci tranzistor, bodový kontaktný tranzistor na báze germána, bol vynájdený Johnom Bardeenom a Walterom Houserom Brattainom v Bell Labs v roku 1947, po ktorom nasledoval bipolárny spojový tranzistor v roku 1948.
Prvým pevným zariadením bol detektor mačacieho fúzu, ktorý sa prvýkrát použil v 20. storočí v rádiových prijímačoch. Drôt v tvare bradu sa umiestni do mierneho kontaktu s pevným kryštálom (napríklad kryštálom z germána), aby sa detekoval rádiový signál efektom kontaktného spojenia.