На основу следећег дела опишите први уређај чврстог стања и његову употребу.
Context:Дуго пре него што је било било познавања о електричној енергији, људи су били свјесни о шоковима од електричне рибе. Древни египатски текстови који датирају из 2750 п. н. е. називали су ове рибе "Грамотером Нила" и описали их као "заштитника" свих осталих риба. Електричне рибе су поново пријављене хиљадама година касније од стране древних грчких, римских и арапских натуралиста и лекара. Неколико древних писаца, као што су Плиније Старији и Скрибонијев Ларгус, потврдило је о ометајућим ефектима електричних удара које испоручују електрични сокови и електрични зраци, и знало је да такви удари могу да се преносе уз проводни објекти. Пацијенти са болестима као што су подагра или главобоља били су упућени да додирну електричну рибу у нади да ће их моћни потрес излечити. Древне културе око Средоземља су знале да се одређени предмети, као што су шипке од кибра, могу трљати мачијим крзном како би привукли лагане предмете попут перја. Талес из Милета је направио низ посматрања статичког електрицитета око 600 п. н. е., из којих је веровао да је трење учинило кехлибар магнетичним, за разлику од минерала као што је магнетит, који није требао трљање. Талес је био погрешан у томе што је веровао да је привлачност последица магнетног ефекта, али касније ће наука доказати везу између магнетизма и електричне енергије. Према контроверзној теорији, Партијанци су можда имали знање о електроплатацији, на основу открића Багдадске батерије из 1936. године, која личи на галваничку ћелију, иако је несигурно да ли је артефакт био електричне природе. Електричност је остала мало више од интелектуалне радозналости хиљадама година све до 1600. године, када је енглески научник Вилијам Гилберт написао Де Магнете, у којем је пажљиво проучавао електричност и магнетизам, разликујући ефекат лајдстона од статичког електрицитета који се производи трљањем кибра. Он је осмислио нову латинску реч електрикус ("о амбру" или "као амбер", електрон, грчка реч за "амбер") како би се односио на својство привлачења малих предмета након трљања. Ова асоцијација је довела до енглеских речи "electric" и "electricity", које су се први пут појавили у штампи у Псеудодоксији епидемици Томаса Брауна из 1646. године. Даљи рад су у 17. и раном 18. веку спровели Ото фон Герике, Роберт Бојл, Стивен Греј и Ц. Ф. ду Фај. Касније у 18. веку, Бенџамин Франклин је спровео опсежна истраживања у области електричне енергије, продајући своје поседе како би финансирао свој рад. Речено је да је у јуну 1752. причврстио метални кључ на дно увлаженог змаја и летео змајем на небу која је била угрожена олујом. Уследно пуцање искра из кључа на задњу руку показало је да је муња заиста електричне природе. Такође је објаснио очигледно парадоксално понашање Лейденске посуде као уређаја за складиштење великих количина електричног наелектрисања у смислу електричне енергије која се састоји од позитивних и негативних наелектрисања Године 1775. Хју Вилијамсон је објавио серију експеримената Краљевском друштву о ударима које даје електрична јагуља; исте године хирург и анатомиста Џон Хантер описао је структуру електричних органа рибе. Године 1791, Луиџи Галвани је објавио своје откриће биоелектромагнетике, показујући да је електрична енергија средство којим неурони преносе сигнале мишићима. Алесандро Волта је 1800. године направио батерију, или волтску батерију, од наизменичних слојева цинка и бакра, што је научницима пружило поузданији извор електричне енергије од електростатичких машина које су се раније користиле. Признавање електромагнетизма, јединства електричних и магнетних појава, дужно је Хансу Кристијану Орстеду и Андре-Мари Ампереу 1819-1820. Мајкл Фарадеј је измислио електрични мотор 1821. године, а Георг Ом је математички анализирао електрично коло 1827. године. Електричност и магнетизам (и светлост) су дефинитивно повезани од стране Џејмса Клерка Максвела, посебно у његовом "О физичким линијама силе" 1861. и 1862. године. Док је почетком 19. века био видљив брз напредак у електричној науци, крајем 19. века био је видљив највећи напредак у електричном инжењерству. Кроз људе као што су Александар Греам Бел, Ото Блати, Томас Едисон, Галилео Феррарис, Оливер Хевисајд, Аниос Једлик, Вилијам Томсон, први барон Келвин, Чарлс Алгернон Парсонс, Вернер фон Сименс, Џозеф Сван, Реџиналд Фесенден, Никола Тесла и Џорџ Вестингхаус, електрична енергија се претворила из научне радозналости у неопходан алат за савремени живот. Године 1887, Хајнрих Херц је открио да електроде осветљене ултраљубичастим светлом лакше стварају електричне искре. Године 1905, Алберт Ајнштајн је објавио рад који је објаснио експерименталне податке о фотоелектричном ефекту као резултат светлосне енергије која се преноси у дискретним квантизованим пакетима, енергизирајући електроне. Ово откриће је довело до квантне револуције. Ајнштајн је добио Нобелову награду за физику 1921. године "за откриће закона фотоелектричног ефекта". Фотоелектрични ефекат се такође користи у фотоцелијама као што се могу наћи у соларним панелима. Први уређај чврстог стања био је "детектор мачке мустака" први пут коришћен 1900-их у радио пријемницима. Висцхер-лик жица је стављен у лагано контакт са чврстим кристалом (као што је германијак кристал) да би се открио радио сигнал од стране ефекта контакт спој. У компоненти чврстог стања, струја је ограничена на чврсте елементе и једињења специјално дизајнирана да је преузму и појачају. Тренутни проток се може схватити у два облика: као негативно наелектрисани електрони, и као позитивно наелектрисане електронске недостатке које се називају рупама. Ови пуњења и рупе се разумеју у смислу квантне физике. Изградњи материјал је најчешће кристални полупроводник. Електроника чврстог стања постала је посебна са појавом транзисторске технологије. Први радни транзистор, транзистор са контактном тачком на бази германијума, измислили су Џон Бардин и Валтер Хаузер Браттајн у Бел лабораторијама 1947. године, а затим је 1948. године биополарни транзистор.
Први уређај чврстог стања био је "детектор мачке мустака" први пут коришћен 1900-их у радио пријемницима. Висцхер-лик жица је стављен у лагано контакт са чврстим кристалом (као што је германијак кристал) да би се открио радио сигнал од стране ефекта контакт спој.