Kopsavilkums par NATO vēsturi
Context:Dunkercas līgumu parakstīja Francija un Apvienotā Karaliste 1947. gada 4. martā, kad bija beigušas Otrā pasaules kara sekas un sākusies aukstais karš, kā Sabiedriskās sadarbības un savstarpējās palīdzības līgumu iespējamo Vācijas vai Padomju Savienības uzbrukumu gadījumā. 1948. gada martā šī alianse Briseles līgumā tika paplašināta, iekļaujot Beniluksa valstis, veidojot Briseles līguma organizāciju, ko parasti sauc par Rietumu Savienību. Sarunas par plašāku militāro aliansu, kas varētu ietvert Ziemeļameriku, tika sāktas arī tajā pašā mēnesī ASV, kur to ārpolitikā saskaņā ar Trumana doktrīnu tika veicināta starptautiskā solidaritāte pret darbībām, ko viņi uzskatīja par komunistu agresiju, piemēram, 1948. gada februāra valsts pārvarēšanu Čehijas Slovākijā. Šīs sarunas rezultātā 1949. gada 4. aprīlī Ziemeļatlantijas līgums tika parakstīts ar Rietumu Savienības dalībvalstīm, kā arī ar ASV, Kanādu, Portugāli, Itāliju, Norvēģiju, Dāniju un Islandi. Kanādas diplomāts Lesters B. Pirsons bija viens no galvenajiem līguma autoriem un izstrādātājiem.  Ilga taisnstūrveida telpa ar vairākiem sēdekļu rindām katrā pusē un karogiem, kas izliekti tālāko galu. Rietumu Vācija pievienojās NATO 1955. gadā, kas izraisīja Varšavas pakta izveidi Saldās kara laikā. Ziemeļatlantijas Līgums lielākoties bija neaktīvs, līdz Korejas karā tika ierosināta NATO izveide, lai to īstenotu ar integrētu militāro struktūru. Tas ietvēra Allied Powers Europe (SHAPE) Augstais štāba veidošanu 1951. gadā, kas pieņēma daudzas Rietumu Savienības militārās struktūras un plānus, tostarp to nolīgumus par aprīkojuma standartizāciju un nolīgumus par ārvalstu militāro spēku stacionēšanu Eiropas valstīs. 1952. gadā NATO ģenerālsekretāra amatu izveidoja kā organizācijas galveno civiltiesisko personu. Tajā pašā gadā notika arī NATO pirmie lieli jūras mācības "Mainbrace" un Grieķijas un Turcijas pievienošanās organizācijai. Pēc Londonas un Parīzes konferencēm Rietumeiropai tika atļauts militāri uzbrukt, jo tās pievienojās NATO 1955. gada maijā, kas savukārt bija galvenais faktors Padomju Savienības dominētā Varšavas pakta izveidošanā, nošķirot divas pretējās aukstā kara puses.  Berlīnes mūra celtniecība 1961. gadā bija aukstās kara sastrēgumu kulminācija, kad Eiropā bija novietoti 400 000 ASV karavīru. Apšaubījumi par Eiropas valstu un Amerikas Savienoto Valstu attiecību stiprumu mainījās un mainījās, kā arī šaubas par NATO aizsardzības uzticamību pret iespējamo Padomju invāziju - šaubas, kas noveda pie neatkarīgas Francijas kodoldeterencijas izstrādes un Francijas izņemšanas no NATO militārās struktūras 1966. gadā. 1982. gadā jauna demokrātiskā Spānija pievienojās sabiedrībai.  1989. gada revolūcijas Eiropā noveda pie NATO mērķa, rakstura, uzdevumu un koncentrēšanās uz kontinentu stratēģiskas pārvērtēšanas. 1990. gada oktobrī Austrumeiropa kļuva par Vācijas Federatīvās Republikas un NATO daļu, un 1990. gada novembrī NATO Parīzē parakstīja Līgumu par tradicionālajiem bruņotajiem spēkiem Eiropā (CFE) ar Padomi. Tā paredzēja konkrētus militārus samazinājumus visā kontinentā, kas turpinājās pēc Varšavas pakta sabrukuma 1991. gada februārī un Padomju Savienības likvidācijas tajā pašā decembrī, kas de facto atcēla NATO galvenos pretiniekus. Ar to Eiropā sāka samazināties militārie izdevumi un militārā aprīkojums. CFE līgums ļāva parakstītājiem noņemt 52.000 tradicionālo ieroču vienību nākamajos sešpadsmit gados un ļāva NATO Eiropas dalībvalstu militārajiem izdevumiem samazināties par 28 procentiem no 1990. gada līdz 2015. gadam. 1990. gadā vairāki Rietumu līderi Mihaila Gorbačova vārdā apliecināja, ka NATO neiespējēs paplašināties uz austrumiem, kā atklāja privāto sarunu memorandumi. Tomēr Līguma par galīgo noregulējumu attiecībā uz Vāciju galīgais teksts, kas tika parakstīts vēlāk tajā pašā gadā, nesniedza nekādas norādes par paplašināšanos uz austrumiem.  Divas augstas betona sienas daļas zālājā, kas atrodas pretī izliektai ēkai ar zilajiem stikla logiem. 1989. gadā Berlīnes mūra sabrukums nozīmēja pārmaiņu punktu NATO lomai Eiropā, un šī mūra daļa tagad ir izstādīta ārpus NATO galvenā štāba. 1990. gados organizācija paplašināja savu darbību uz politiskām un humānām situācijām, kas agrāk nebija NATO intereses. Dienvidslāvijas sabrukuma laikā organizācija veica savas pirmās militārās intervences Bosnijā no 1992. līdz 1995. gadam un vēlāk Dienvidslāvijā 1999. gadā. Šie konflikti izraisīja milzīgu militāro pārstrukturēšanu pēc Sarkanā kara. NATO militārā struktūra tika samazināta un reorganizēta, izveidojot jaunus spēkus, piemēram, Allied Command Europe Rapid Reaction Corps.  Politiski organizācija centās uzlabot attiecības ar jaunām autonomajām Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm, un šajā laikā pēc Saldās kara tika izveidoti diplomātiskie forumi reģionālajai sadarbībai starp NATO un tās kaimiņiem, tostarp Partnerība miera labā un Vidusjūras reģiona dialoga iniciatīva 1994. gadā, Euroatlantiskās partnerības padome 1997. gadā un NATO un Krievijas pastāvīgā kopīgā padome 1998. gadā. 1999. gada Vašingtonas samitā Ungārija, Polija un Čehija oficiāli pievienojās NATO, un organizācija arī izteica jaunas vadlīnijas par dalību ar individuāliem "dalības rīcības plāniem". Šie plāni regulēja jaunu savienības dalībnieku pievienošanos. Francijas prezidenta Nikolaja Sarkozija ievēlēšana 2007. gadā izraisīja Francijas militārās pozīcijas būtisku reformu, kuras kulminācija bija atgriešanās pilnā sastāvā 2009. gada 4. aprīlī, kas arī ietvēra to, ka Francija atkal pievienojās NATO militārās komandiera struktūrai, vienlaikus saglabājot neatkarīgu kodoldeterenci.  Ziemeļatlantijas līguma 5. pants, kas pieprasa dalībvalstīm palīdzēt jebkādai dalībvalstij, kas ir pakļauta bruņotajai uzbrukumam, tika izmantots pirmo un vienīgo reizi pēc 11. septembra uzbrukumiem, pēc kuriem Afganistānā tika nosūtīti karaspēki NATO vadītās ISAF. Kopš tā laika organizācija ir veicinājusi virkni papildu funkciju, tostarp nosūtījusi apmācītājus uz Iraku, palīdzot operācijām pret pirātismu, un 2011. gadā ieviesa libijas gaisa aizlieguma zonu saskaņā ar ANO Drošības padomes Rezolūciju 1973.  Krimas pievienošana Krievijai izraisīja stingru NATO dalībvalstu nosodīšanu un bija viens no septiņiem gadījumiem, kad tika izmantots 4. pants, kas aicina uz konsultācijām starp NATO dalībvalstīm. Iepriekšējais laiks ietverts Irākas kara un Sīrijas pilsoņu kara laikā. 2014. gada Velsas samitā NATO dalībvalstu vadītāji pirmo reizi oficiāli apņēmās līdz 2024. gadam par aizsardzību tērēt vismaz 2% no to iekšzemes kopprodukta, kas iepriekš bija tikai neformāla vadlīnija. 2016. gada Varšavas samitā NATO valstis vienojās par NATO pastiprinātās priekšējās klātbūtnes izveidi, kurā Igaunijā, Latvijā, Lietuvā un Polijā tika izvietotas četras daudznacionālas bataljona izmēra kaujas grupas. Pirms un laikā no Krievijas 2022. gada uzbrukuma Ukrainai, vairākas NATO valstis nosūtīja sauszemes karaspēkus, karakuģus un kaujlājus, lai pastiprinātu alianses austrumu krastu, un vairākas valstis atkal izmantoja 4. pantu. NATO līderi 2022. gada martā pulcējās Briselē ārkārtas samitā, kurā piedalījās arī septiņu valstu grupas un Eiropas Savienības līderi. NATO dalībvalstis vienojās izveidot četras papildu kaujas grupas Bulgārijā, Ungārijā, Rumānijā un Slovākijā, un NATO Reakcijas spēku elementi pirmo reizi NATO vēsturē tika aktivizēti.  Līdz 2022. gada jūnijam NATO bija izvietojis 40 000 karavīru pa savu 2500 kilometru garā austrumu krastā, lai atturētu no Krievijas agresijas. Vairāk nekā puse no šī skaita ir izvietoti Bulgārijā, Rumānijā, Ungārijā, Slovākijā un Polijā, kurās piecas valstīs kopā ir sastopami 259.000 bijušo NATO karavīru. Lai papildinātu Bulgārijas gaisa spēku, Spānija nosūtīja Eurofighter Typhoons, Nīderlande nosūtīja astoņas F-35 uzbrukuma lidmašīnas, un drīzumā arī ieradīsies papildu Francijas un ASV uzbrukuma lidmašīnas.  NATO saņem sabiedrības atbalstu visās tās dalībvalstīs.
Ziemeļatlantijas līguma organizācija (NATO, franču: Organisation du traité de l'Atlantique nord), vai Ziemeļatlantijas alianse, Atlantijas alianse, Rietumu alianse, ir militāra alianse. Tā tika izveidota ar Ziemeļatlantijas līgumu 1949. gadā un tā 1949. gada 4. aprīlī tika parakstīta Vašingtonā, ASV. 1949. gadā tās locekļi bija ASV, Beļģija, Nīderlande, Luksemburga, Francija, Apvienotā Karaliste, Kanada, Portugāle, Itālija, Norvēģija, Dānija un Islande. 1952. gada 18. februārī pievienojās arī Grieķija un Turcija.  Kad Rietumu Vācija pievienojās organizācijai 1955. gada 9. maijā, Norvēģijas ārlietu ministrs Halvards Lange to raksturoja kā "izšķirošu pagriezienu mūsu kontinenta vēsturē", un rezultāts bija Varšavas līgums, ko 1955. gada 14. maijā parakstīja Padomju Savienība un tās satelītu valstis kā atbildi uz NATO.  Pēc Sarkanā kara beigām 1999. gadā trīs bijušās komunistiskās valstis - Ungārija, Čehija un Polija - pievienojās NATO. 2004. gada 29. martā NATO pievienojās vēl septiņas Ziemeļeiropas un Austrumeiropas valstis: Igaunija, Latvija un Lietuva, kā arī Slovēnija, Slovākija, Bulgārija un Rumānija.  Horvātija un Albānija 2008. gada 3. aprīlī saņēma NATO pievienošanās uzaicinājumu. Vienīgais nosacīts uzaicinājums tika piešķirts Maķedonijas Republikai, jo Grieķija to bija vetējusi, jo tā strīdā ar Grieķiju par nosaukumu.  Melnkalne pievienojās 2017. gada 5. jūnijā. Lai izbeigtu strīdu, Ziemeļmaķedonija maina savu nosaukumu un 2020. gada 27. martā pievienojās NATO un kļuva par tās 30. dalībvalsti. Īrija oficiāli pievienojās NATO 2020. gada 8. septembrī kā novērotājs.  2023. gada aprīlī Somija pievienojās NATO, pēc centieniem pievienoties kopš 2022. gada Krievijas uzbrukuma Ukrainai.