Pe baza pasajului următor, descrieți primul dispozitiv solid-state și utilizarea acestuia.
Context:Cu mult înainte de a exista cunoştinţe despre electricitate, oamenii erau conştienţi de şocurile de la peştii electrici. Textele egiptene antice datând din 2750 î.Hr. se referea la acești pești ca la "Tunetul Nilului" și i-a descris ca fiind "protectorii" tuturor celorlalți pești. Peștii electrici au fost din nou raportați milenii mai târziu de către naturalistii și medicii greci, romani și arabi din antichitate. Mai mulți scriitori antici, precum Pliniu cel Bătrân și Scribonius Largus, au atestat efectul amorțitor al șocurilor electrice emise de catfish-ul electric și de razele electrice și știau că astfel de șocuri puteau călători de-a lungul obiectelor conductoare. Pacienţii cu boli cum ar fi guta sau durerile de cap au fost îndrumaţi să atingă peşti electrici în speranţa că şocul puternic i-ar putea vindeca. Culturile antice din jurul Mediteranei știau că anumite obiecte, cum ar fi tije de chihlimbar, puteau fi frecate cu blană de pisică pentru a atrage obiecte ușoare, cum ar fi penele. Thales din Miletus a făcut o serie de observații asupra electricității statice în jurul anului 600 î.Hr., din care a crezut că frecarea a făcut ca chihlimbarul să fie magnetic, spre deosebire de minerale precum magnetitul, care nu aveau nevoie de frecare. Thales a greşit când a crezut că atracţia se datorează unui efect magnetic, dar mai târziu ştiinţa va dovedi o legătură între magnetism şi electricitate. Potrivit unei teorii controversate, parții ar fi putut avea cunoștințe despre galvanoplastie, pe baza descoperirii din 1936 a bateriei din Bagdad, care seamănă cu o celulă galvanică, deși nu este sigur dacă artefactul a fost de natură electrică. Electricitatea va rămâne puțin mai mult decât o curiozitate intelectuală timp de milenii, până în 1600, când savantul englez William Gilbert a scris De Magnete, în care a făcut un studiu atent al electricității și magnetismului, deosebind efectul lodestone de electricitatea statică produsă prin frecarea chihlimbarului. El a inventat cuvântul latin electricus ("de chihlimbar" sau "ca chihlimbarul", elektron, cuvântul grecesc pentru "chihlimbar") pentru a se referi la proprietatea de a atrage obiecte mici după ce au fost frecate. Această asociere a dat naștere cuvintelor englezești "electric" și "electricitate", care au apărut pentru prima dată în imprimare în Pseudodoxia Epidemica a lui Thomas Browne din 1646. Lucrări suplimentare au fost efectuate în secolele al XVII-lea și începutul secolului al XVIII-lea de către Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray și C. F. du Fay. Mai târziu, în secolul al XVIII-lea, Benjamin Franklin a efectuat cercetări ample în domeniul electricităţii, vânzându-şi bunurile pentru a-şi finanţa munca. În iunie 1752, se spune că el a atașat o cheie de metal la partea de jos a unei corzi umede de zmeu și a zburat zmeul pe un cer amenințat de furtună. O succesiune de scântei sărit de la cheie la spatele mâinii sale a arătat că fulgerul a fost într-adevăr de natură electrică. El a explicat, de asemenea, comportamentul aparent paradoxal al borcanului Leyden ca un dispozitiv pentru stocarea unor cantități mari de sarcină electrică în termeni de electricitate constând atât din sarcini pozitive, cât și negative. În 1775, Hugh Williamson a raportat Societății Regale o serie de experimente privind șocurile eliberate de anghila electrică; în același an, chirurgul și anatomul John Hunter a descris structura organelor electrice ale peștelui. În 1791, Luigi Galvani şi-a publicat descoperirea bioelectromagnetismului, demonstrând că electricitatea era mijlocul prin care neuronii transmiteau semnale către muşchi. Bateria, sau pila voltaică, a lui Alessandro Volta din 1800, fabricată din straturi de zinc şi cupru, a oferit o sursă de energie electrică mai sigură pentru oamenii de ştiinţă decât mașinile electrostatice folosite anterior. Recunoașterea electromagnetismului, unitatea fenomenelor electrice și magnetice, se datorează lui Hans Christian Ørsted și André-Marie Ampère în 1819-1820. Michael Faraday a inventat motorul electric în 1821, iar Georg Ohm a analizat matematic circuitul electric în 1827. Electricitatea și magnetismul (și lumina) au fost legate definitiv de James Clerk Maxwell, în special în lucrarea sa "Despre liniile fizice ale forței" în 1861 și 1862. În timp ce la începutul secolului al XIX-lea s-au înregistrat progrese rapide în știința electrică, la sfârșitul secolului al XIX-lea s-au înregistrat cele mai mari progrese în ingineria electrică. Prin oameni precum Alexander Graham Bell, Ottó Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, primul baron Kelvin, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla și George Westinghouse, electricitatea s-a transformat dintr-o curiozitate științifică într-un instrument esențial pentru viața modernă. În 1887, Heinrich Hertz a descoperit că electrozii iluminați cu lumină ultravioletă creează mai ușor scântei electrice. În 1905, Albert Einstein a publicat o lucrare care a explicat datele experimentale din efectul fotoelectric ca fiind rezultatul energiei luminii care este transportată în pachete cuantice discrete, energizând electronii. Această descoperire a dus la revoluţia cuantică. Einstein a primit Premiul Nobel pentru Fizică în 1921 pentru "descoperirea legii efectului fotoelectric". Efectul fotoelectric este, de asemenea, utilizat în fotocelule, cum ar fi cele care se găsesc în panourile solare. Primul dispozitiv solid-state a fost "detectorul de mustață de pisică" folosit pentru prima dată în anii 1900 în receptoarele radio. Un fir în formă de mustață este pus ușor în contact cu un cristal solid (cum ar fi un cristal de germaniu) pentru a detecta un semnal radio prin efectul de joncțiune de contact. Într-o componentă solidă, curentul este limitat la elemente solide și compuși concepuți special pentru a-l comuta și amplifica. Fluxul de curent poate fi înțeles în două forme: ca electroni încărcați negativ și ca deficiențe de electroni încărcați pozitiv numite găuri. Aceste sarcini şi găuri sunt înţelese în termenii fizicii cuantice. Materialul de construcție este cel mai adesea un semiconductor cristalin. Electronica în stare solidă a apărut odată cu apariția tehnologiei tranzistorilor. Primul tranzistor funcțional, un tranzistor cu contact punctal bazat pe germaniu, a fost inventat de John Bardeen și Walter Houser Brattain la Laboratoarele Bell în 1947, urmat de tranzistorul cu joncțiune bipolară în 1948.
Primul dispozitiv solid-state a fost "detectorul de mustață de pisică" folosit pentru prima dată în anii 1900 în receptoarele radio. Un fir în formă de mustață este pus ușor în contact cu un cristal solid (cum ar fi un cristal de germaniu) pentru a detecta un semnal radio prin efectul de joncțiune de contact.