Basert på følgende avsnitt beskrive den første solid-state-enheten og dens bruk.
Context:Lenge før noen kunnskap om elektrisitet eksisterte, var folk klar over støt fra elektriske fisk. Gamle egyptiske tekster fra 2750 f.Kr. refererte til disse fiskene som "Thunderer of the Nile", og beskrev dem som "beskyttere" av alle andre fisk. Elektriske fisk ble igjen rapportert tusenvis av år senere av gamle greske, romerske og arabiske naturforskere og leger. Flere antikke forfattere, som Plinius den eldre og Scribonius Largus, bekreftet den følelsesløse effekten av elektriske sjokk levert av elektriske havkatter og elektriske stråler, og visste at slike sjokk kunne reise langs ledende gjenstander. Pasienter med sykdommer som gikt eller hodepine ble instruert til å berøre elektrisk fisk i håp om at den kraftige rystingen kunne kurere dem. Gamle kulturer rundt Middelhavet visste at visse gjenstander, som staver av rav, kunne gnides med kattens pels for å tiltrekke seg lette gjenstander som fjær. Thales fra Miletus gjorde en rekke observasjoner på statisk elektrisitet rundt 600 f.Kr., hvorfra han trodde at friksjon gjorde rav magnetisk, i motsetning til mineraler som magnetitt, som ikke trengte gnidning. Thales var feil i å tro at tiltrekningen var på grunn av en magnetisk effekt, men senere vitenskap ville bevise en sammenheng mellom magnetisme og elektrisitet. Ifølge en kontroversiell teori kan partene ha hatt kunnskap om galvanisering, basert på 1936 oppdagelsen av Bagdad-batteriet, som ligner en galvanisk celle, selv om det er usikkert om artefaktet var elektrisk i naturen. Elektrisitet ville forbli litt mer enn en intellektuell nysgjerrighet i årtusener frem til 1600, da den engelske vitenskapsmannen William Gilbert skrev De Magnete, der han gjorde en nøye studie av elektrisitet og magnetisme, og skilte lodestone-effekten fra statisk elektrisitet produsert ved å gni amber. Han skapte det nye latinske ordet electricus ("av rav" eller "lignende rav", elektron, det greske ordet for "rav") for å referere til egenskapen til å tiltrekke seg små gjenstander etter å ha blitt gnidd. Denne sammenhengen ga opphav til de engelske ordene "electric" og "electricity", som første gang dukket opp i trykt form i Thomas Browne's Pseudodoxia Epidemica fra 1646. Videre arbeid ble utført i det 17. og tidlig 18. århundre av Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray og C. F. du Fay. Senere på 1700-tallet gjennomførte Benjamin Franklin omfattende forskning i elektrisitet, og solgte sine eiendeler for å finansiere sitt arbeid. I juni 1752 er han kjent for å ha festet en metallnøkkel til bunnen av en fuktet drage streng og fløy dragen i en storm truet himmel. En rekke gnister hopper fra nøkkelen til baksiden av hånden hans viste at lynet var virkelig elektrisk i naturen. Han forklarte også den tilsynelatende paradoksale oppførselen til Leyden jar som en enhet for lagring av store mengder elektrisk ladning i form av elektrisitet som består av både positive og negative ladninger I 1775 rapporterte Hugh Williamson en rekke eksperimenter til Royal Society om støt fra elektrisk ål; samme år beskrev kirurgen og anatomen John Hunter strukturen til fiskens elektriske organer. I 1791 publiserte Luigi Galvani sin oppdagelse av bioelektromagnetikk, og demonstrerte at elektrisitet var mediet som nevroner overførte signaler til musklene. Alessandro Voltas batteri fra 1800, laget av vekslende lag av sink og kobber, ga forskerne en mer pålitelig kilde til elektrisk energi enn de elektrostatiske maskinene som ble brukt tidligere. Anerkjennelsen av elektromagnetisme, enhet av elektriske og magnetiske fenomener, skyldes Hans Christian Ørsted og André-Marie Ampère i 1819-1820. Michael Faraday oppfant den elektriske motoren i 1821, og Georg Ohm matematisk analysert den elektriske kretsen i 1827. Elektrisitet og magnetisme (og lys) ble definitivt knyttet sammen av James Clerk Maxwell, spesielt i hans "On Physical Lines of Force" i 1861 og 1862.  Mens det tidlige 19. århundre hadde sett rask fremgang i elektrisk vitenskap, ville det sene 19. århundre se den største framgangen i elektroteknikk. Gjennom folk som Alexander Graham Bell, Otto Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, 1. baron Kelvin, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla og George Westinghouse, ble elektrisitet forvandlet fra en vitenskapelig nysgjerrighet til et viktig verktøy for det moderne liv. I 1887 oppdaget Heinrich Hertz at elektroder opplyst med ultrafiolett lys skaper elektriske gnistringer lettere. I 1905 publiserte Albert Einstein et papir som forklarte eksperimentelle data fra den fotoelektriske effekten som resultatet av lysenergi som ble båret i diskrete kvantepakker, energiserende elektroner. Denne oppdagelsen førte til kvanterevolusjonen. Einstein ble tildelt Nobelprisen i fysikk i 1921 for "hans oppdagelse av loven om den fotoelektriske effekten". Den fotoelektriske effekten er også brukt i fotoceller som kan bli funnet i solcellepaneler. Den første solid-state-enheten var "kattenes-whisker detektor" først brukt i 1900s i radio mottakere. En whisker-lignende ledning er plassert lett i kontakt med en fast krystall (for eksempel en germanium krystall) for å oppdage et radiosignal ved kontakt kryss effekt. I en solid-state komponent, er strømmen begrenset til faste elementer og forbindelser konstruert spesielt for å bytte og forsterke den. Strømstrømmen kan forstås i to former: som negativt ladede elektroner, og som positivt ladede elektronmangler kalt hull. Disse ladningene og hullene er forstått i form av kvantefysikk. Byggematerialet er oftest en krystallinsk halvleder. Solid-state elektronikk kom inn i sin egen med fremveksten av transistor teknologi. Den første fungerende transistoren, en germanium-basert punkt-kontakt transistor, ble oppfunnet av John Bardeen og Walter Houser Brattain ved Bell Labs i 1947, etterfulgt av bipolar krysset transistor i 1948.
Den første solid-state-enheten var "kattenes-whisker detektor" først brukt i 1900s i radio mottakere. En whisker-lignende ledning er plassert lett i kontakt med en fast krystall (for eksempel en germanium krystall) for å oppdage et radiosignal ved kontakt kryss effekt.