Kuvaile seuraavan kohdan perusteella ensimmäinen kiinteän aineen laite ja sen käyttö.
Context:Kauan ennen kuin sähköstä tiedettiin mitään, ihmiset olivat tietoisia sähkökalasta. Muinaiset egyptiläiset tekstit vuodelta 2750 eaa. viittasivat näihin kaloihin nimellä "Niilin jyrinääjä" ja kuvailivat niitä kaikkien muiden kalojen "suojelijoiksi". Muinaiset kreikkalaiset, roomalaiset ja arabialaiset luonnontieteilijät ja lääkärit kertoivat sähkökalasta vuosituhansia myöhemmin. Useat muinaiset kirjoittajat, kuten Plinius Vanhempi ja Scribonius Largus, todistivat sähkökatkosten, joita sähkökatkokset ja sähkösäteet aiheuttavat, turruttavasta vaikutuksesta ja tiesivät, että tällaiset sähköshokit voivat kulkea pitkin johtimia käyttäviä esineitä. Potilaita, joilla oli esimerkiksi kihti tai päänsärky, ohjattiin koskemaan sähkökalaan siinä toivossa, että voimakas isku parantaisi heidät. Välimeren ympärillä eläneet muinaiset kulttuurit tiesivät, että tiettyjä esineitä, kuten ruskeita vaippoja, voitiin hieroa kissan turkkiin vetääkseen puoleensa kevyitä esineitä, kuten höyhenet. Thales Miletoksesta teki sarjan havaintoja staattisesta sähköstä noin 600 eaa., josta hän uskoi, että kitka teki vaahterasta magneettisen, toisin kuin mineraaleista, kuten magnetitista, jotka eivät tarvinneet hieroa. Thales oli väärässä uskossaan, että vetovoima johtui magneettisesta vaikutuksesta, mutta myöhemmin tiede osoitti magneettisuuden ja sähkön välisen yhteyden. Erään kiistanalaisen teorian mukaan parthialaisilla saattoi olla tietoa galvanoinnista vuonna 1936 löydetyn Bagdadin akkunan perusteella, joka muistuttaa galvaanista solua, vaikka on epävarmaa, oliko esine luonteeltaan sähköinen. Sähkö pysyi vuosituhansien ajan vain älyllisenä uteliaisuutena, kunnes vuonna 1600 englantilainen tiedemies William Gilbert kirjoitti De Magnete -kirjan, jossa hän tutki huolellisesti sähköä ja magnetismia ja erotti sähköntuotannon amberin hiertämisen aiheuttamasta staattisesta sähköstä. Hän keksi uuden latinankielisen sanan electricus ("amberistä" tai "kuten amberista", elektron, kreikkalainen sana "amber") viittaamaan pienten esineiden houkuttelemiseen hiertyäessä. Tämä yhdistys synnytti englanninkieliset sanat "electric" ja "electricity", jotka ilmestyivät ensimmäistä kertaa painettuna Thomas Browne'n Pseudodoxia Epidemica -kirjassa vuonna 1646. Lisätöitä suorittivat 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray ja C. F. du Fay. Myöhemmin 1700-luvulla Benjamin Franklin teki laajoja sähkötutkimuksia ja myi omaisuutensa rahoittaakseen työtään. Hänen kerrotaan kiinnittäneen metallikynän kosteutetun leijan narun pohjaan kesäkuussa 1752 ja lentäneen leijan myrskyn uhkaamassa taivaassa. Seuraava kipinöiden hyppääminen avaimesta hänen kätensä takaosaan osoitti, että salama oli todellakin luonteeltaan sähköistä. Hän selitti myös Leyden-purkin ilmeisen paradoksaalisen käyttäytymisen laitteena, joka varastoi suuria määriä sähkön varausta, joka koostuu sekä positiivisista että negatiivisista varauksista. Vuonna 1775 Hugh Williamson raportoi Royal Societylle sarjasta kokeita sähköankkarin aiheuttamista sähköiskuista; samana vuonna kirurgi ja anatomi John Hunter kuvaili kalojen sähköelinten rakenteita. Vuonna 1791 Luigi Galvani julkaisi bioelektromagneettisen keksintönsä, jossa hän osoitti, että sähkö on se väline, jonka avulla hermosolut välittävät signaaleja lihaksille. Vuonna 1800 Alessandro Voltan sinkistä ja kuparista vuorotellen valmistama akku eli voltaa-akku tarjosi tutkijoille luotettavamman sähkönlähteen kuin aiemmin käytetyt elektrostaattiset koneet. Sähkömagneettisuuden, sähköisten ja magneettisten ilmiöiden ykseyden, tunnustaminen johtuu Hans Christian Ørstedistä ja André-Marie Amperestä vuonna 1819-1820. Michael Faraday keksi sähkömoottorin vuonna 1821 ja Georg Ohm analysoi sähköpiirin matemaattisesti vuonna 1827. James Clerk Maxwell yhdisti sähkön ja magneettisuuden (ja valon) toisiinsa lopullisesti erityisesti teoksessaan "On Physical Lines of Force" vuosina 1861 ja 1862. Vaikka 1800-luvun alussa oli tapahtunut nopeaa edistymistä sähkötieteessä, 1800-luvun lopulla saavutettiin suurin edistys sähkötekniikassa. Alexander Graham Bellin, Ottó Bláthin, Thomas Edisonin, Galileo Ferrarin, Oliver Heavisiden, Ányos Jedlikin, William Thomsonin, 1. Kelvin-paroni Charles Algernon Parsonsin, Werner von Siemensin, Joseph Swanin, Reginald Fessendenin, Nikola Teslan ja George Westinghousen avulla sähkö muuttui tieteellisestä uteliaisuudesta välttämättömäksi työkaluksi modernille elämälle. Vuonna 1887 Heinrich Hertz havaitsi, että ultraviolettisäteellä valaistut elektrodit synnyttävät sähköiskkuja helpommin. Vuonna 1905 Albert Einstein julkaisi artikkelin, jossa selitettiin, että fotoelektrisen vaikutuksen kokeelliset tiedot johtuvat siitä, että valon energiaa kuljetetaan erillisissä kvanttipaketeissa, jotka energisoivat elektroneja. Tämä löytö johti kvanttivaltaan. Einsteinille myönnettiin fysiikan Nobel-palkinto vuonna 1921 "valovähkön vaikutuksen lakien löytämisestä". Photoelektrista vaikutusta käytetään myös fotosoluissa, kuten aurinkopaneeleissa. Ensimmäinen kiinteän tilan laite oli "kissan viikset" -ilmaisin, jota käytettiin ensimmäisen kerran 1900-luvulla radiovastaanottimissa. Viiksetyyppinen johto asetetaan kevyesti kosketuksiin kiinteän kristallin (kuten germaniumkristallin) kanssa havaittaakseen radiosignaalin kosketusliittymävaikutuksella. Kiinteän tilan komponentissa virta on rajoitettu kiinteisiin elementeihin ja yhdisteisiin, jotka on suunniteltu erityisesti vaihtamaan ja vahvistamaan sitä. Virran virtaus voidaan ymmärtää kahdella tavalla: negatiivisesti varautuneina elektroneina ja positiivisesti varautuneina elektronipuutteina nimeltään aukot. Nämä varaukset ja aukot ymmärretään kvanttifysiikan termeillä. Rakennusmateriaali on useimmiten kristallinen puolijohde. Kiinteän tilan elektroniikka tuli esiin transistorteknologian kehittyessä. Ensimmäisen toimivan transistorin, germanium-pohjaisen piste-kontakti-transistorin, keksivät John Bardeen ja Walter Houser Brattain Bell Labsissa vuonna 1947, jota seurasi bipolaarinen risteystransistori vuonna 1948.
Ensimmäinen kiinteän tilan laite oli "kissan viikset" -ilmaisin, jota käytettiin ensimmäisen kerran 1900-luvulla radiovastaanottimissa. Viiksetyyppinen johto asetetaan kevyesti kosketuksiin kiinteän kristallin (kuten germaniumkristallin) kanssa havaittaakseen radiosignaalin kosketusliittymävaikutuksella.