Въз основа на следващия пасаж опишете първото твърдо състояние устройство и неговото използване.
Context:Дълго преди съществуването на електричеството, хората са знаели за електрическите риби. Древни египетски текстове от 2750 г. пр.н.е. наричат тези риби "Гръмотевиците на Нил" и ги описват като "защитници" на всички други риби. Електрическите риби са съобщени отново хилядолетия по-късно от древните гръцки, римски и арабски натуралисти и лекари. Няколко древни писатели, като Плиний Старши и Скрибониус Ларгус, потвърждават онемяващия ефект на електрическите удари, доставяни от електрически сомове и електрически лъчи, и знаят, че такива удари могат да се движат по проводни предмети. Пациентите с заболявания като подагра или главоболие били насочвани да докосват електрическа риба с надеждата, че мощният удар може да ги излекува. Древните култури около Средиземноморието са знаели, че някои предмети, като пръчки от кехлибар, могат да се търкат с котешки козина, за да привличат леки предмети като пера. Талес от Милет прави поредица от наблюдения за статичното електричество около 600 г. пр.н.е., от които той вярва, че триенето прави кехлибар магнитен, за разлика от минерали като магнетит, които не се нуждаят от триене. Талес греши, като вярва, че привличането се дължи на магнитен ефект, но по-късно науката ще докаже връзка между магнетизма и електричеството. Според една противоречива теория, партите може да са имали познания за електроплакиране, въз основа на откритието през 1936 г. на Багдадската батерия, която прилича на галванична клетка, въпреки че не е сигурно дали артефактът е бил електрически по природа. Електричеството ще остане малко повече от интелектуално любопитство в продължение на хилядолетия до 1600 г., когато английският учен Уилям Гилбърт пише De Magnete, в която той прави внимателно проучване на електричеството и магнетизма, разграничавайки ефекта на магнитния камък от статичното електричество, произведено от триенето на кехлибар. Той измисля новата латинска дума electricus ("от кехлибар" или "като кехлибар", електрон, гръцката дума за "кехлибар"), за да се позове на свойството на привличане на малки обекти, след като са разтрити. Тази асоциация породи английските думи "електричество" и "електричество", които се появяват за първи път в печатната версия на Pseudodoxia Epidemica на Томас Браун от 1646 г. По-нататъшни изследвания са проведени през 17 и началото на 18 век от Ото фон Герике, Робърт Бойл, Стивън Грей и К. Ф. Дю Фей. По-късно през 18-ти век Бенджамин Франклин провежда обширни изследвания в областта на електричеството, като продава имотите си, за да финансира работата си. През юни 1752 г. той има репутацията, че е прикрепил метален ключ към дъното на влажна нишка за хвърчило и е излетял с хвърчилото в небето, застрашено от буря. Поредица от искри, скачащи от ключа до гърба на ръката му, показват, че светкавицата наистина е електрическа по природа. Той също така обяснява парадоксалното поведение на Лейденския буркан като устройство за съхранение на големи количества електрически заряди в термини на електричество, състоящо се от положителни и отрицателни заряди. През 1775 г. Хю Уилямсън съобщава на Кралското общество за серия от експерименти върху шоковете, доставяни от електрическата змиорка; през същата година хирургът и анатом Джон Хънтър описва структурата на електрическите органи на рибата. През 1791 г. Луиджи Галвани публикува откритието си за биоелектромагнетизма, демонстрирайки, че електричеството е средата, чрез която невроните предават сигнали на мускулите. Батерията на Алесандро Волта от 1800 г., изработена от алтернативни слоеве цинк и мед, предоставила на учените по-надежден източник на електрическа енергия от електростатичните машини, използвани преди. Признаването на електромагнетизма, единството на електрическите и магнитните явления, се дължи на Ханс Кристиан Орстед и Андре-Мари Ампер през 1819-1820 г. Майкъл Фарадей изобретил електрическия двигател през 1821 г., а Георг Ом математически анализирал електрическата верига през 1827 г. Електричеството и магнетизма (и светлината) са окончателно свързани от Джеймс Клерк Максуел, по-специално в неговата "За физическите линии на силата" през 1861 и 1862 г. Докато в началото на 19-ти век се наблюдава бърз напредък в електротехниката, в края на 19-ти век се наблюдава най-голям напредък в електротехниката. Чрез хора като Александър Греъм Бел, Ото Блати, Томас Едисън, Галилео Ферарис, Оливър Хевисайд, Аниос Джедлик, Уилям Томсън, първият барон Келвин, Чарлз Алджърнън Парсънс, Вернър фон Сименс, Джоузеф Суон, Реджиналд Фесенден, Никола Тесла и Джордж Уестингхаус, електричеството се превръща от научно любопитство в основен инструмент за съвременния живот. През 1887 г. Хайнрих Херц открил, че електродите, осветени с ултравиолетова светлина, създават електрически искри по-лесно. През 1905 г. Алберт Айнщайн публикува статия, в която обяснява експерименталните данни от фотоелектрическия ефект като резултат от светлинната енергия, която се носи в дискретни квантови пакети, енергизиращи електрони. Това откритие доведе до квантовата революция. Айнщайн получава Нобелова награда за физика през 1921 г. за "откритието на закона за фотоелектрическия ефект". Фотоелектрическият ефект се използва и в фотоклетките, които могат да се намерят в слънчевите панели. Първото твърдо състояние устройство е "детекторът за котешки мустаци", използван за първи път през 1900-те години в радиоприемниците. Сърцевидна жица се поставя леко в контакт със твърд кристал (като кристал от германий), за да се открие радиосигнал чрез ефекта на контактната връзка. В твърдо състояние компонент, токът е ограничен до твърди елементи и съединения, проектирани специално за превключване и усилване. Потокът на тока може да бъде разбран в две форми: като отрицателно заредени електрони и като положително заредени електронни дефицити, наречени дупки. Тези заряди и дупки се разбират от гледна точка на квантовата физика. Строителният материал най-често е кристален полупроводник. Електрониката в твърдо състояние се появила с появата на транзисторната технология. Първият работещ транзистор, базиран на германий, е изобретен от Джон Бардин и Уолтър Хаузер Братън в Bell Labs през 1947 г., последван от биполярния транзистор през 1948 г.
Първото твърдо състояние устройство е "детекторът за котешки мустаци", използван за първи път през 1900-те години в радиоприемниците. Сърцевидна жица се поставя леко в контакт с твърд кристал (като кристал от германий), за да се открие радиосигнал чрез ефекта на контактната връзка.