Обобщи историята на НАТО
Context:Договорът от Дюнкерк е подписан от Франция и Обединеното кралство на 4 март 1947 г., след края на Втората световна война и началото на Студената война, като договор за съюз и взаимна помощ в случай на възможни атаки от Германия или Съветския съюз. През март 1948 г. този съюз е разширен с Брюкселския договор, за да включи страните от Бенелюкс, образувайки Организацията на Брюкселския договор, известна като Западния съюз. Разговорите за по-широк военен съюз, който може да включва Северна Америка, също започват този месец в Съединените щати, където тяхната външна политика под Доктрината на Труман насърчава международната солидарност срещу действия, които те смятат за комунистическа агресия, като държавния преврат през февруари 1948 г. в Чехословакия. Тези преговори доведоха до подписването на Северноатлантическия договор на 4 април 1949 г. от държавите-членки на Западния съюз плюс Съединените щати, Канада, Португалия, Италия, Норвегия, Дания и Исландия. Канадският дипломат Лестър Б. Пиърсън е ключов автор и изготвящ договора.  Дълга правоъгълна стая с множество редове от седнали хора от всяка страна и флагове, висящи в края. Западна Германия се присъединява към НАТО през 1955 г., което води до формирането на съперническия Варшавски договор по време на Студената война. Северноатлантическият договор до голяма степен не действа, докато Корейската война не инициира създаването на НАТО, за да го изпълни с интегрирана военна структура. Това включва създаването на Върховния щаб на съюзническите сили в Европа (SHAPE) през 1951 г., който приема много от военните структури и планове на Западния съюз, включително техните споразумения за стандартизиране на оборудването и споразумения за разполагане на чуждестранни военни сили в европейските страни. През 1952 г. постът на генерален секретар на НАТО е създаден като главния цивилен служител на организацията. През същата година се провеждат и първите големи морски учения на НАТО, учението "Mainbrace", както и присъединяването на Гърция и Турция към организацията. След конференциите в Лондон и Париж на Западна Германия е разрешено да се въоръжи военно, тъй като се присъединява към НАТО през май 1955 г., което от своя страна е основен фактор за създаването на доминирания от Съветския съюз Варшавски договор, който очертава двете противоположни страни на Студената война.  Изграждането на Берлинската стена през 1961 г. бележи върха на напрежението в Студената война, когато 400 000 американски войници са разположени в Европа. Съмненията за силата на отношенията между европейските държави и Съединените щати се изпаднаха и изпаднаха, заедно със съмнения за достоверността на отбраната на НАТО срещу евентуална съветска инвазия - съмнения, които доведоха до разработването на независимия френски ядрен сдържащ фактор и оттеглянето на Франция от военната структура на НАТО през 1966 г. През 1982 г. към алианса се присъедини и новодемократичната Испания.  Революциите от 1989 г. в Европа доведоха до стратегическа преоценка на целта, естеството, задачите и фокуса на НАТО върху континента. През октомври 1990 г. Източна Германия става част от Федерална република Германия и алианса, а през ноември 1990 г. алиансът подписва Договора за конвенционалните въоръжени сили в Европа (CFE) в Париж със Съветския съюз. Той налага специфични военни съкращения на континента, които продължават след разпадането на Варшавския договор през февруари 1991 г. и разпадането на Съветския съюз през декември 1991 г., което премахва де факто основните противници на НАТО. Това започна намаляване на военните разходи и оборудване в Европа. Договорът CFE позволява на подписалите да премахнат 52 000 броя конвенционални оръжия през следващите шестнадесет години и позволява на военните разходи на европейските членове на НАТО да намалеят с 28% от 1990 до 2015 г. През 1990 г. няколко западни лидери дадоха уверения на Михаил Горбачов, че НАТО няма да се разшири по-на изток, както се разкрива от меморандуми от частни разговори. Въпреки това, в окончателния текст на Договора за окончателното уреждане по отношение на Германия, подписан по-късно през същата година, не се споменава въпросът за експанзията на изток.  Две високи бетонни секции от стена в трева пред извита сграда с прозорци от синьо стъкло. Падането на Берлинската стена през 1989 г. бележи повратна точка в ролята на НАТО в Европа и тази част от стената сега е изложена пред централата на НАТО. През 90-те години на миналия век организацията разширява дейността си в политически и хуманитарни ситуации, които преди това не са били грижа на НАТО. По време на разпадането на Югославия, организацията провежда първите си военни интервенции в Босна от 1992 до 1995 г. и по-късно в Югославия през 1999 г. Тези конфликти мотивират голямо военно преструктуриране след Студената война. Военната структура на НАТО е съкратена и реорганизирана, като са създадени нови сили, като например Корпуса за бързо реагиране на Командованието на съюзниците в Европа.  Политически организацията се стреми към по-добри отношения с новоавтономните държави от Централна и Източна Европа, а през периода след Студената война са създадени дипломатически форуми за регионално сътрудничество между НАТО и нейните съседи, включително Партньорството за мир и инициативата за Средиземноморски диалог през 1994 г., Съветът за евроатлантическо партньорство през 1997 г. и Постоянният съвместен съвет НАТО-Русия през 1998 г. На срещата на върха във Вашингтон през 1999 г. Унгария, Полша и Чешката република официално се присъединиха към НАТО, а организацията също така издаде нови насоки за членство с индивидуални "планове за действие за членство". Тези планове регулират последващото добавяне на нови членове на алианса. Изборът на френския президент Никола Саркози през 2007 г. доведе до основна реформа на военната позиция на Франция, завършила с завръщането към пълноправно членство на 4 април 2009 г., което включваше и присъединяването на Франция към структурата на военното командване на НАТО, като същевременно поддържаше независимо ядрено възпиране.  Член 5 от Северноатлантическия договор, изискващ от държавите-членки да помогнат на всяка държава-членка, подложена на въоръжена атака, е бил призован за първи и единствен път след атаките от 11 септември, след които войски са били разположени в Афганистан под ръководството на ISAF, ръководена от НАТО. Оттогава организацията изпълнява редица допълнителни функции, включително изпращане на обучители в Ирак, подпомагане в операциите срещу пиратството и през 2011 г. прилагане на забранена за полети зона над Либия в съответствие с Резолюция 1973 на Съвета за сигурност на ООН.  Аннексирането на Крим от Русия доведе до силно осъждане от всички членове на НАТО и беше един от седемте пъти, когато член 4, който призовава за консултации между членовете на НАТО, беше призован. По-ранни времена, включително по време на войната в Ирак и гражданската война в Сирия. На срещата на върха в Уелс през 2014 г. лидерите на държавите-членки на НАТО официално се ангажираха за първи път да харчат еквивалент на поне два процента от брутния си вътрешен продукт за отбрана до 2024 г., което преди това беше само неформално ръководство. На срещата на върха във Варшава през 2016 г. страните от НАТО се споразумяха за създаването на засиленото предварително присъствие на НАТО, което разположи четири многонационални бойни групи с размер на батальон в Естония, Латвия, Литва и Полша. Преди и по време на руската инвазия в Украйна през 2022 г. няколко страни от НАТО изпращат сухопътни войски, военни кораби и изтребители, за да подсилят източния фланг на алианса, и няколко страни отново се позовават на член 4. През март 2022 г. лидерите на НАТО се срещнаха в Брюксел за извънредна среща на върха, в която участваха и лидерите на Г-7 и на Европейския съюз. Държавите-членки на НАТО се съгласиха да създадат четири допълнителни бойни групи в България, Унгария, Румъния и Словакия, а елементи от Силите за реагиране на НАТО бяха активирани за първи път в историята на НАТО.  Към юни 2022 г. НАТО е разположила 40 000 войници по протежение на своя 2500 километра дълъг източен фланг, за да възпре руската агресия. Повече от половината от този брой са разположени в България, Румъния, Унгария, Словакия и Полша, които пет страни събират значителна комбинирана бивша сила на НАТО от 259 000 войници. В допълнение към българските ВВС Испания изпрати Eurofighter Typhoons, Холандия изпрати осем F-35 бойни самолета, а скоро ще пристигнат и допълнителни френски и американски бойни самолети.  НАТО се радва на обществена подкрепа в страните-членки.
Организацията на Северноатлантическия договор (НАТО, френски: Organisation du traité de l'Atlantique nord), или Северноатлантическият алианс, Атлантическият алианс, Западният алианс, е военен съюз. Тя е създадена от Северноатлантическия договор през 1949 г. и е подписана във Вашингтон, САЩ, на 4 април 1949 г. През 1949 г. нейните членове са САЩ, Белгия, Холандия, Люксембург, Франция, Обединеното кралство, Канада, Португалия, Италия, Норвегия, Дания и Исландия. На 18 февруари 1952 г. се присъединяват и Гърция и Турция.  Когато Западна Германия се присъединява към организацията на 9 май 1955 г., това е описано като "решаваща повратна точка в историята на нашия континент" от Халвард Ланге, министър на външните работи на Норвегия по това време. Резултатът е Варшавският договор, подписан на 14 май 1955 г. от Съветския съюз и неговите сателитни държави в отговор на НАТО.  След края на Студената война през 1999 г. три бивши комунистически страни - Унгария, Чехия и Полша - се присъединиха към НАТО. На 29 март 2004 г. седем други северноевропейски и източноевропейски страни се присъединиха към НАТО: Естония, Латвия и Литва, както и Словения, Словакия, България и Румъния.  Хърватия и Албания получиха покана за членство в НАТО на 3 април 2008 г. Република Македония получи единствената условна покана, тъй като тя беше поставена на вето от Гърция поради спора за името с Гърция.  Черна гора се присъедини на 5 юни 2017 г. След като променя името си, за да сложи край на спора, Северна Македония се присъединява към НАТО на 27 март 2020 г. и става негов 30-и член. Ирландия официално се присъедини към НАТО на 8 септември 2020 г. като наблюдател.  През април 2023 г. Финландия се присъединява към НАТО след усилията за присъединяване след руската инвазия в Украйна през 2022 г.