Pamatojoties uz šādu fragmentu, apraksta pirmo cieto vielu ierīci un tās lietošanu.
Context:Ilgu laiku pirms elektrības radīšanas cilvēki jau zināja, ka elektriskās zivis rada triecienu. Senās Ēģiptes teksti, kas datēti ar 2750 gadu pirms mūsu ēras, minēja šīs zivis kā "Nīla grūdi", un aprakstīja tās kā visu citu zivju "aizsargātājas". Par elektriskajām zivīm atkal ziņoja tūkstošiem gadu vēlāk senie grieķu, romiešu un arabu dabiski zinātnieki un ārsti. Vairāki senie rakstnieki, piemēram, Plīnijs Vecais un Skribonijs Larguss, apliecināja, ka elektrisko katlu un elektrisko staru izraisītie elektriskie triecieni var izraisīt nejutīgu iedarbību, un viņi zināja, ka šādi triecieni var izplatīties pa virzīgiem objektiem. Pacientiem, kam bija tādas slimības kā podagra vai galvassāpes, tika ieteikts pieskarties elektriskajām zivīm, cerot, ka spēcīgais trieciens viņus izārstēs. Senās kultūras Vidusjūras apkaimē zināja, ka konkrētus objektus, piemēram, ambra stūres, var notīrīt ar kaķu ādu, lai piesaistītu vieglas lietas, piemēram, spalvas. Talesis no Mileta ap 600. gadu p.m.ē. veica virkni novērojumu par statisko elektrību, no kuriem viņš uzskatīja, ka trieciena dēļ dzeltenviela kļuva par magnētisku, pretstatā minerāliem, piemēram, magnetitam, kam nebija vajadzīga trieciena. Talesam bija nepareizi uzskatīt, ka pievilcība ir saistīta ar magnētisko efektu, bet vēlāk zinātne pierādīja saikni starp magnetismu un elektrību. Saskaņā ar pretrunīgu teoriju, partiešiem, iespējams, bija zināšanas par galvanizāciju, pamatojoties uz Bagdadas baterijas atklāšanu 1936. gadā, kas atgādina galvāniskās šūnas, lai gan nav skaidrs, vai artefakts bija elektrisks. Līdz 1600. gadam elektrība tūkstoš gadu ilgi bija tikai intelektuāla ziņkārība, kad angliskais zinātnieks Viljams Gilberts sarakstīja grāmatu De Magnete, kurā viņš rūpīgi pētīja elektrību un magnetismu, nošķirot lodestones efektu no statiskās elektrības, ko rada dzirnavas slīpēšana. Viņš izgudroja jaunu latīņu vārdu electricus ("no berbera" vai "kā berbera", elektron, grieķu vārds "berberberis"), lai norādītu uz īpašību pievilkt mazus objektus pēc to izsmidzināšanas. Šī asociācija radīja angļu vārdus "electric" un "electricity", kas pirmo reizi tika drukāti 1646. gadā publicētajā Tomasa Brauna Pseudodoxia Epidemica grāmatā. Vēlākos darbus 17. un 18. gadsimta sākumā veica Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray un C. F. du Fay. 18. gadsimta beigās Bendžamins Frenklins daudz pētīja elektrību, un, lai finansētu savu darbu, viņš pārdeva visu savu īpašumu. Par to, ka 1752. gada jūnijā viņš uz nosūcētas ziloņa virves apakšā bija piestiprinājis metāla atslēgu, un ziloņu lidojums bija pārspīlēts ar vētru. Vienu pēc otra no atslēgas uz viņa rokas aizmuguri izšūtās dzirksts parādīja, ka zibens patiesībā bija elektrisks. Viņš arī paskaidroja acīmredzot paradoksālu Leidenas trauku kā ierīci, lai uzglabātu lielu daudzumu elektriskās slodzes, kas sastāv no gan pozitīvām, gan negatīvām slodzes. 1775. gadā Hjū Viljamssons paziņoja Karaliskajai biedrībai par eksperimentu sēriju par elektriskā āgluma izraisītajiem triecieniem; tajā pašā gadā ķirurgs un anatomists Džons Hantsers aprakstīja zivju elektrisko orgānu struktūru. 1791. gadā Luigi Galvani publicēja savu bioelektromagnētiskā atklājumu, pierādot, ka elektrība ir līdzeklis, ar kuru neironi nodod signālus muskuļiem. Alessandro Voltas baterija, kas tika izgatavota 1800. gadā no cinka un vara slāņiem, zinātniekiem nodrošināja uzticamāku elektrības avotu nekā iepriekšējās elektrostatisko iekārtu baterijas. Elektromagnētisms, elektrisko un magnētisko parādību vienība, tika atzītas ar Hansu Kristiānu Ørstedu un Andreju Mariju Amperu 1819-1820. gadā. 1821. gadā Maikls Faradejs izgudroja elektromotoru, un 1827. gadā Georgs Ohms matemātiski analizēja elektrisko ķēdi. Elektroenerģiju un magnetismu (un gaismu) ar pārliecību saista Džeimss Klerks Maksvels, jo īpaši viņa "Par fizisko spēku līnijām" (1861 un 1862). 19. gadsimta sākumā elektrotehniskā zinātne strauji attīstījās, bet 19. gadsimta beigās elektrotehniskā inženierzinātne piedzīvoja lielākus panākumus. Ar tādu cilvēku starpniecību kā Aleksandrs Grāhams Bells, Ottó Bláthy, Tomass Edisons, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, Viljams Tomssons, 1. barons Kelvins, Čārlzs Algernons Parsons, Verner von Siemens, Džozefs Svans, Reginalds Fessenden, Nikola Tesla un Džordžs Vestinghaus, elektrība no zinātniskas ziņkārības kļuva par būtisku instrumentu mūsdienu dzīvei. 1887. gadā Heinrihs Hercs atklāja, ka ar ultravioleto staru apgaismoti elektrodi vieglāk rada elektriskas dzirnas. 1905. gadā Alberts Einšteins publicēja rakstu, kurā viņš paskaidroja, ka fotoelektriskā efekta eksperimentālie dati ir gaismas enerģijas rezultāts, kas tiek pārnests diskretos kvantiskos paketēs, enerģējot elektronus. Šis atklājums izraisīja kvantumrevoluciju. 1921. gadā Einšteins saņēma Nobela prēmiju fizikā par "fotoelektriskā efekta likuma atklāšanu". Fotoelektrisko efektu izmanto arī fotokopās, piemēram, saules paneļos. Pirmā cietais stāvoklis ierīce bija "kaķu pūka detektors", kas pirmo reizi tika izmantots 1900. gados radio uztvērēs. Šķēršļa veida vadu viegli pieskaras cietajam kristālam (piemēram, germanija kristālam), lai noņemtu radiosignālu, izmantojot pieskaršanās savienojuma efektu. Sastāvdaļas, kas darbojas cietā stāvoklī, strāva ir ierobežota līdz cietām daļām un savienojumiem, kas speciāli izgatavoti, lai to mainītu un pastiprinātu. Strāvas plūsmu var saprast divos veidos: kā negatīvi pieskaitītus elektronus un kā pozitīvi pieskaitītus elektronus, ko sauc par caurumiem. Šie uzlādi un caurumi ir saprotami kvantfīziskā kontekstā. Būvmateriāls visbiežāk ir kristālisks pusvadītājs. Stabilā stāvokļa elektronika ieguva savu nozīmi, kad parādījās tranzistoru tehnoloģija. Pirmo darbīgo tranzistoru, germanija bāzes kontaktpunkta tranzistoru, 1947. gadā Bell Labs izgudroja Džons Bardeins un Valters Hausers Brattain, kam sekoja bipolāra savienojuma tranzistors 1948. gadā.
Pirmā cietais stāvoklis ierīce bija "kaķu pūka detektors", kas pirmo reizi tika izmantots 1900. gados radio uztvērēs. Šķēršļa veida vadu viegli pieskaras cietajam kristālam (piemēram, germanija kristālam), lai noņemtu radiosignālu, izmantojot pieskaršanās savienojuma efektu.