Apibendrinti NATO istoriją
Context:Dunkerko sutartis buvo pasirašyta Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės 1947 m. kovo 4 d. po Antrojo pasaulinio karo ir Šaltojo karo pradžios, kaip sąjungos ir tarpusavio pagalbos sutartis, jei Vokietija ar Sovietų Sąjunga galėtų įvykdyti ataką. 1948 m. kovo mėn. Briuselio sutartimi šis aljansas buvo išplėstas, įtraukiant Benelukso šalis, sudarant Briuselio sutarties organizaciją, paprastai vadinamą Vakarų Sąjunga. Tą mėnesį taip pat prasidėjo derybos dėl platesnio karinio aljanso, į kurį galėtų būti įtraukta Šiaurės Amerika, Jungtinėse Valstijose, kur jų užsienio politika pagal Trumano doktriną skatino tarptautinį solidarumą prieš veiksmus, kuriuos jie laikė komunistine agresija, pavyzdžiui, 1948 m. vasario mėn. Šios derybos baigėsi 1949 m. balandžio 4 d. Šiaurės Atlanto sutarties pasirašymu Vakarų Sąjungos valstybėse narėse, taip pat Jungtinėse Valstijose, Kanadoje, Portugalijoje, Italijoje, Norvegijoje, Danijoje ir Islandijoje. Kanados diplomatas Lesteris B. Pearsonas buvo pagrindinis sutarties autorius ir rengėjas.  Ilgas stačiakampis kambarys su keliomis eilėmis sėdinčių asmenų iš abiejų pusių ir vėliavomis, kabinamomis tolimiausiame gale. 1955 m. Vakarų Vokietija prisijungė prie NATO, o tai lėmė varžovų Varšuvos pakto formavimą Šaltojo karo metu. Šiaurės Atlanto sutartis iš esmės buvo neaktyvi, kol Korėjos karas paskatino NATO steigimą, kad ji būtų įgyvendinta su integruota karine struktūra. 1951 m. buvo įkurta Aukščiausioji sąjungininkų pajėgų Europoje (SHAPE) karinė būstinė, kuri priėmė daug Vakarų Sąjungos karinių struktūrų ir planų, įskaitant jų susitarimus dėl įrangos standartizavimo ir susitarimus dėl užsienio karinių pajėgų dislokavimo Europos šalyse. 1952 m. NATO generalinio sekretoriaus postas buvo įkurtas kaip organizacijos vyriausiasis civilinis pareigūnas. Tame pačiame metais taip pat buvo surengtos pirmosios didelės NATO jūrų pratybos "Mainbrace" ir Graikijos bei Turkijos įstojimas į šią organizaciją. Po Londono ir Paryžiaus konferencijų Vakarų Vokietijai buvo leista kariniu požiūriu persiginkluoti, nes jie prisijungė prie NATO 1955 m. Gegužės mėn., o tai savo ruožtu buvo pagrindinis veiksnys sukuriant sovietų dominuojamą Varšuvos paktą, išskiriančią dvi priešingos Šaltojo karo pusės.  Berlyno sienos statyba 1961 m. buvo Šaltojo karo įtampos viršūnė, kai Europoje buvo dislokuoti 400 000 JAV karių. Abejonės dėl Europos valstybių ir Jungtinių Valstijų santykių stiprumo mažėjo ir mažėjo, taip pat abejonės dėl NATO gynybos patikimumo prieš galimą sovietų invaziją - abejonės, kurios lėmė nepriklausomo Prancūzijos branduolinio atgrasymo kūrimą ir Prancūzijos pasitraukimą iš NATO karinės struktūros 1966 m. 1982 m. Aljansui prisijungė ir nauja demokratiška Ispanija.  1989 m. revoliucijos Europoje paskatino strateginį NATO tikslo, pobūdžio, užduočių ir dėmesio žemyne pervertinimą. 1990 m. spalio mėn. Rytų Vokietija tapo Vokietijos Federacinės Respublikos ir Aljanso dalimi, o 1990 m. lapkričio mėn. Aljansas Paryžiuje pasirašė Sutartį dėl įprastinių ginkluotųjų pajėgų Europoje (CFE) su Sovietų Sąjunga. 1991 m. vasario mėn. Varšuvos pakto žlugimas ir 1991 m. gruodžio mėn. Sovietų Sąjungos išardymas, ištrynęs de facto pagrindinius NATO priešininkus, buvo toliau vykdomi. Taip prasidėjo karinių išlaidų ir įrangos mažinimas Europoje. CFE sutartis leido pasirašiusioms šalims per ateinančius šešiolika metų pašalinti 52 000 įprastinių ginklų ir leido NATO Europos narių karinėms išlaidoms nuo 1990 iki 2015 metų sumažėti 28 procentais. 1990 metais keli Vakarų lyderiai Mihailui Gorbačiovui davė garantijas, kad NATO neplės toliau į rytus, kaip atskleidė privačių pokalbių memorandumai. Tačiau galutinėje Vokietijai taikos sutarties tekste, pasirašytame vėliau tais pačiais metais, apie plėtrą į rytus nebuvo nė žodžio.  Dvi aukštos betono sienos dalys žolių pievelėje priešais išlenktą pastatą su mėlynomis stiklinėmis langomis. 1989 m. Berlyno sienos griuvimas buvo permainas NATO vaidmens Europoje, o ši sienos dalis dabar yra eksponuojama už NATO būstinės. 1990-aisiais organizacija išplėtė savo veiklą į politines ir humanitarines situacijas, kurios anksčiau nebuvo NATO rūpesčių. Jugoslavijos susiskaldymo metu 1992-1995 m. organizacija atliko pirmąją karinę intervenciją Bosnijoje, o 1999 m. - Jugoslavijoje. Šie konfliktai paskatino didelį po Šaltojo karo karinį pertvarkymą. NATO karinė struktūra buvo sutrumpinta ir reorganizuota, įkurtos naujos pajėgos, tokios kaip Europos greitojo reagavimo korpusas (Allied Command Europe Rapid Reaction Corps).  Politiniu požiūriu organizacija siekė gerinti santykius su naujai autonomiškomis Vidurio ir Rytų Europos valstybėmis, o po Šaltojo karo buvo įsteigti NATO ir jos kaimynų regioninio bendradarbiavimo diplomatiniai forumai, įskaitant Partnerystę taikai ir Viduržemio jūros regiono dialogo iniciatyvą 1994 m., 1997 m. Euroatlantinės partnerystės tarybą ir 1998 m. NATO-Rusijos nuolatinę jungtinę tarybą. 1999 m. Vašingtono viršūnių susitikime Vengrija, Lenkija ir Čekija oficialiai prisijungė prie NATO, o organizacija taip pat paskelbė naujas narystei skirtas gaires su individualizuotais "Narystės veiksmų planais". Šie planai reglamentuoja tolesnį naujų aljanso narių įtraukimą. 2007 m. išrinktas Prancūzijos prezidentas Nicolas Sarkozy atvedė prie pagrindinės Prancūzijos karinės pozicijos reformos, kurios kulminacija buvo 2009 m. balandžio 4 d. sugrįžimas į visišką narystę, kuri taip pat apėmė Prancūzijos grįžimą į NATO karinę vadovybės struktūrą, kartu išlaikant nepriklausomą branduolinį atgrasą.  Šiaurės Atlanto sutarties 5 straipsnis, reikalaujantis, kad valstybės narės padėtų bet kuriai valstybei narei, kuriai buvo įvykdytas ginkluotas puolimas, buvo panaudotas pirmą ir vienintelį kartą po rugsėjo 11-osios atakų, po kurių kariai buvo dislokuoti į Afganistaną pagal NATO vadovaujamą ISAF. Nuo to laiko organizacija vykdo įvairius papildomus vaidmenis, įskaitant mokytojų siuntimą į Iraką, pagalbą kovojant su piratavimo operacijomis ir 2011 m. Libijos uždraudimo zonos įgyvendinimą pagal JT Saugumo Tarybos rezoliuciją Nr. 1973.  Rusijos Krymo aneksija buvo griežtai pasmerkta visų NATO narių ir buvo vienas iš septynių atvejų, kai buvo panaudotas 4 straipsnis, reikalaujantis NATO narių konsultacijų. Ankstesni laikai, įskaitant Irako karą ir Sirijos pilietinį karą. 2014 m. Velse vykusiame aukščiausiojo lygio susitikime NATO valstybių narių lyderiai pirmą kartą oficialiai įsipareigojo iki 2024 m. gynybai išleisti bent 2 proc. savo bendrojo vidaus produkto ekvivalentą, o anksčiau tai buvo tik neoficiali gairė. 2016 m. Varšuvos viršūnių susitikime NATO šalys sutiko sukurti NATO sustiprintą išankstinį buvimą, kuris į Estiją, Latviją, Lietuvą ir Lenkiją dislokavo keturias daugianacionalines bataliono dydžio kovines grupes. Prieš 2022 m. Rusijos invaziją į Ukrainą ir per ją kelios NATO šalys išsiuntė sausumos pajėgas, karo laivus ir naikintuvus, kad sustiprintų rytinį aljanso flanką, ir kelios šalys vėl pasinaudojo 4 straipsniu. 2022 m. kovo mėn. NATO lyderiai susirinko Briuselyje ypatingame viršūnių susitikime, kuriame taip pat dalyvavo G7 ir Europos Sąjungos lyderiai. NATO valstybės narės sutiko įsteigti keturias papildomas kovines grupes Bulgarijoje, Vengrijoje, Rumunijoje ir Slovakijoje, o NATO reagavimo pajėgų elementai pirmą kartą NATO istorijoje buvo aktyvūs.  2022 m. Birželio mėn. NATO dislokavo 40 000 karių savo 2500 km ilgio (1 550 mylių) rytiniame flanke, kad atgrasytų Rusijos agresiją. Daugiau nei pusė jų buvo dislokuota Bulgarijoje, Rumunijoje, Vengrijoje, Slovakijoje ir Lenkijoje, kuriose penkios šalys turi 259 tūkst. buvusių NATO karių. Bulgarijos oro pajėgas papildo Ispanija, Nyderlandai siuntė aštuonis F-35 naikintuvus, o netrukus atvyks ir papildomi Prancūzijos bei JAV naikintuvai.  NATO turi visuomenės paramą visose savo valstybėse narėse.
Šiaurės Atlanto sutarties organizacija (NATO, prancūzų: Organisation du traité de l'Atlantique nord), arba Šiaurės Atlanto aljansas, Atlanto aljansas, Vakarų aljansas, yra karinis aljansas. Ji buvo įkurta 1949 m. Šiaurės Atlanto sutarties ir 1949 m. balandžio 4 d. pasirašyta Vašingtone, JAV. 1949 m. jos narėmis buvo Jungtinės Valstijos, Belgija, Nyderlandai, Liuksemburgas, Prancūzija, Jungtinė Karalystė, Kanada, Portugalija, Italija, Norvegija, Danija ir Islandija. 1952 m. vasario 18 d. į ES įstojo ir Graikija bei Turkija.  Vakarų Vokietijos įstojimas į šią organizaciją 1955 m. gegužės 9 d. buvo apibūdintas tuo metu Norvegijos užsienio reikalų ministro Halvardo Lange'o kaip "smarkus mūsų žemyno istorijos posūkis".  Po Šaltojo karo 1999 metais į NATO įstojo trys buvusios komunistinės šalys - Vengrija, Čekija ir Lenkija. 2004 m. kovo 29 d. į NATO prisijungė dar septynios Šiaurės ir Rytų Europos šalys: Estija, Latvija ir Lietuva, taip pat Slovėnija, Slovakija, Bulgarija ir Rumunija.  2008 m. balandžio 3 d. Kroatija ir Albanija buvo pakviestos įstoti į NATO. Makedonijos Respublika gavo vienintelį su sąlyga grindžiamą kvietimą, nes Graikija jai veto dėl ginčo dėl jos pavadinimo su Graikija.  Juodkalnija prisijungė 2017 m. birželio 5 d. 2020 m. kovo 27 d. Šiaurės Makedonija įstojo į NATO ir tapo 30-ąja NATO nare. Airija oficialiai prisijungė prie NATO 2020 m. rugsėjo 8 d. kaip stebėtoja.  2023 m. Balandžio mėn. Suomija prisijungė prie NATO, po to, kai 2022 m. Rusija įsiveržė į Ukrainą.