Kirjeldage järgmise lõigu põhjal esimest tahkekujundusega seadet ja selle kasutamist.
Context:Kaua enne, kui elektri kohta oli mingeid teadmisi, olid inimesed teadlikud elektriliste kalade poolt tekkivatest šokkidest. 2750 eKr. pärinevad iidsed Egiptuse tekstid viitasid neile kaladele kui "Niiluse äikesele" ja kirjeldasid neid kui kõigi teiste kalade "kaitsjaid". Elektriga kalade kohta teatasid tuhandeid aastaid hiljem taas iidsed kreeka, Rooma ja araabia loodusteadlased ja arstid. Mitmed iidsed kirjanikud, nagu Plinius vanem ja Scribonius Largus, tõestasid elektrilõike mõju, mida annavad elektrilõngad ja elektrirähed, ja teadsid, et sellised löögid võivad liikuda mööda juhtivaid objekte. Patsientidel, kellel olid sellised haigused nagu podagra või peavalu, kästi puudutada elektrilist kala, lootuses, et see võimukas raputus võib nad tervendada. Vahemere piirkonna iidsed kultuurid teadsid, et teatud objekte, nagu näiteks amberit, saab hõõruda kassi karvaga, et meelitada ligi kergeid objekte nagu sulged. Thales Miletusest tegi seeria vaatlusi staatilise elektri kohta umbes 600 eKr, millest ta uskus, et hõõrdumine tegi amberist magnetilise, erinevalt mineraalidest nagu magnetit, mis ei vajanud hõõrdumist. Thales eksis, kui ta uskus, et atraktsioon on tingitud magnetilisest mõjust, kuid hiljem tõestas teadus magnetismi ja elektri vahelise seose. Vaidlusaluse teooria kohaselt võisid partidel olla teadmised galvaaniseerimisest, mis põhineb Bagdadi aku avastamisel 1936. aastal, mis sarnaneb galvaanilisele rakku, kuigi pole kindel, kas artefakt oli elektriline. Elektrienergia jäi aastatuhandete vältel vaid intellektuaalseks uudishimulikuks, kuni aastal 1600, mil inglise teadlane William Gilbert kirjutas raamatu "De Magnete", milles ta uuris elektrit ja magnetismi hoolikalt, eristades kivimõju amberit hõõrdes tekkivast staatilisest elektrienergiast. Ta lõi uue ladinakeelse sõna electricus ("kambri" või "kambri sarnane", elektron, kreekakeelne sõna "kambri") viitamiseks väikeste objektide meelitamise omadusele pärast hõõrumist. See seos andis alguse inglise sõnadele "electric" ja "electricity", mis esmakordselt ilmusid trükis Thomas Browne'i 1646. aasta Pseudodoxia Epidemica's. Edasisi töid viisid läbi 17. ja 18. sajandi alguses Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray ja C. F. du Fay. Hiljem 18. sajandil tegi Benjamin Franklin ulatuslikke elektrialaseid uuringuid, müües oma vara, et oma tööd rahastada. Juunis 1752 kinnitas ta metalli võtme niisutatud ämbrijuhe põhja ja lendas ämbriga tormiohustatud taevas. Järjestikused sädelid, mis hüppasid võtmest tema käe tagant, näitasid, et välk oli tõepoolest elektriline. Ta selgitas ka Leydeni purgi näiliselt paradoksaalset käitumist kui seadet, mis säilitab suured kogused elektrilaengut nii positiivsetest kui ka negatiivsetest laengutest koosneva elektri osas. Aastal 1775 teatas Hugh Williamson Kuninglikule Ühingule sarjast katsetest, mille käigus uuriti elektrilise angeli poolt tekitatavaid šoke; samal aastal kirjeldas kirurg ja anatoom John Hunter kala elektriliste elundite struktuuri. Aastal 1791 avaldas Luigi Galvani oma bioelektromagnetika avastuse, demonstreerides, et elekter on vahend, mille abil neuronid edastavad signaale lihastele. Alessandro Volta 1800ndal aastal tsingi- ja vaskkihtde vahelduvatest kihtidest valmistatud aku ehk voolta-kuul andis teadlastele usaldusväärsema elektrienergiaallika kui varem kasutatud elektrostaatilised masinad. Elektromagnetismi, elektriliste ja magnetiliste nähtuste ühtsuse avastamine on tingitud Hans Christian Ørstedi ja André-Marie Ampère'ist aastal 1819-1820. Michael Faraday leiutas 1821. aastal elektrimootori ja Georg Ohm analüüsis matemaatiliselt elektriringi 1827. aastal. Elektrit ja magnetismi (ja valgust) ühendas lõplikult James Clerk Maxwell, eriti oma "On Physical Lines of Force" 1861 ja 1862.  Kuigi 19. sajandi alguses oli elektriteaduses tehtud kiireid edusamme, oli 19. sajandi lõpus elektriteaduses tehtud suurimaid edusamme. Alexander Graham Bell, Ottó Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, 1. baron Kelvin, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla ja George Westinghouse muutsid elektri teaduslikust uudishimulikkusest kaasaegse elu oluliseks tööriistaks. Aastal 1887 avastas Heinrich Hertz, et ultraviolettvalgusega valgustatud elektroodid tekitavad kergemini elektrilisi sädeid. Aastal 1905 avaldas Albert Einstein artikli, milles selgitas fotoelektrilise efekti eksperimentaalseid andmeid, mis on valguse energia tulemuseks, mis on kantud diskreetsetes kvantiliseeritud pakettides, energiaga elektronid. See avastus viis kvantrevolutsiooni. Einstein sai 1921. aastal Nobeli füüsikapreemia "fotoelektrilise efekti seaduse avastamise eest". Fotoelektrilist efekti kasutatakse ka fotoelementides, näiteks päikesepaneelides. Esimene tahke seisundiga seade oli "kassi vuntse detektor", mida kasutati esmakordselt 1900. aastatel raadiosaatjates. Raadiosignaali detekteerimiseks asetatakse vuntse-sarnane juhtme kergelt kokku tahke kristalli (näiteks germaaniumikristalli)ga, et tuvastada raadiosignaal kontaktühenduse efekti abil. Tahkete komponentide puhul on vool piiratud tahkete elementide ja ühenditega, mis on spetsiaalselt loodud selle vahetamiseks ja võimendamiseks. Vooluvoolu saab mõista kahes vormis: negatiivselt laetud elektronid ja positiivselt laetud elektronide puudused, mida nimetatakse aukudeks. Need laengud ja augud mõistetakse kvantfüüsika mõistes. Ehitusmaterjal on enamasti kristalline pooljuht. Tahkete elektroonikaseadmete kasutuselevõtt sai alguse transistoritehnoloogia tekkimisega. Esimene töötav transistor, germaaniumi baasil töötav kontaktpunkti transistor, leiutasid John Bardeen ja Walter Houser Brattain Bell Labs'is 1947. aastal, millele järgnes 1948 bipolaarne ühendustransistor.
Esimene tahke seisundiga seade oli "kassi vuntse detektor", mida kasutati esmakordselt 1900. aastatel raadiosaatjates. Raadiosignaali detekteerimiseks asetatakse vuntse-sarnane juhtme kergesti kokku tahke kristalli (näiteks germaaniumkristalli)ga, et tuvastada raadiosignaal kontaktühenduse efekti abil.