Beskriv på grundlag af nedenstående passage den første solid-state-enhed og dens anvendelse.
Context:Længe før man kendte til elektricitet, var folk klar over, at elektriske fisk kunne give dem stød. De gamle egyptiske tekster fra 2750 f.Kr. omtalte disse fisk som "Nilens tordner" og beskrev dem som "beskyttere" af alle andre fisk. Elektriske fisk blev igen rapporteret tusinder af år senere af gamle græske, romerske og arabiske naturforskere og læger. Adskillige antikke forfattere, som Plinius den Ældre og Scribonius Largus, bekræftede den følelsesløse virkning af elektriske stød fra elektriske havkatte og elektriske stråler, og de vidste at sådanne stød kunne bevæge sig langs ledende genstande. Patienter med sygdomme som gigt eller hovedpine fik instrukser om at røre ved elektriske fisk i håb om at de kraftige rystelser kunne helbrede dem. Gamle kulturer omkring Middelhavet vidste, at visse genstande, såsom stænger af rav, kunne gnides med kattepels for at tiltrække lette genstande som fjer. Thales fra Miletus foretog en række observationer af statisk elektricitet omkring 600 f.Kr., hvoraf han mente, at friktion gjorde ravmagnetisk, i modsætning til mineraler som magnetit, som ikke behøvede gnidning. Thales tog fejl i at tro at tiltrækningen skyldtes en magnetisk effekt, men senere ville videnskaben bevise en forbindelse mellem magnetisme og elektricitet. Ifølge en kontroversiel teori kan partherne have haft kendskab til galvanisering, baseret på opdagelsen af Bagdad-batteriet i 1936, som ligner en galvanisk celle, selvom det er usikkert, om artefaktet var elektrisk af natur. Elektricitet ville i årtusinder forblive lidt mere end en intellektuel nysgerrighed indtil 1600, da den engelske videnskabsmand William Gilbert skrev De Magnete, hvor han foretog et omhyggeligt studium af elektricitet og magnetisme, idet han adskilte lodestone-effekten fra statisk elektricitet produceret ved at gnide amber. Han opfandt det nylatinske ord electricus ("af rav" eller "ligesom rav", elektron, det græske ord for "rav") for at henvise til egenskaberne ved at tiltrække små genstande efter at være blevet gnidtet. Denne forbindelse gav anledning til de engelske ord "electric" og "electricity", som første gang kom i trykt form i Thomas Browne's Pseudodoxia Epidemica fra 1646. Yderligere arbejde blev udført i det 17. og tidlige 18. århundrede af Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray og C. F. du Fay. Senere i det 18. århundrede foretog Benjamin Franklin omfattende forskning i elektricitet og solgte sine ejendele for at finansiere sit arbejde. I juni 1752 hævdes det at han havde fastgjort en metalnøgle på bunden af en fugtig drage og fløjet dragen i en storm truende himmel. En række gnister, der sprang fra nøglen til bagsiden af hans hånd, viste at lynet virkelig var elektrisk i sin natur. Han forklarede også den tilsyneladende paradoksale opførsel af Leyden krukke som en enhed til opbevaring af store mængder af elektrisk ladning i form af elektricitet bestående af både positive og negative afgifter I 1775 rapporterede Hugh Williamson en række eksperimenter til Royal Society om stød fra den elektriske ål; samme år beskrev kirurgen og anatomen John Hunter strukturen af fiskens elektriske organer. I 1791 offentliggjorde Luigi Galvani sin opdagelse af bioelektromagnetik, hvor han påviste at elektricitet var det medium hvorigennem neuroner sendte signaler til musklerne. Alessandro Voltas batteri fra 1800, der var fremstillet af skiftende lag af zink og kobber, gav forskerne en mere pålidelig kilde til elektrisk energi end de elektrostatiske maskiner der tidligere var blevet brugt. Anerkendelsen af elektromagnetisme, enhed af elektriske og magnetiske fænomener, skyldes Hans Christian Ørsted og André-Marie Ampère i 1819-1820. Michael Faraday opfandt den elektriske motor i 1821, og Georg Ohm analyserede det elektriske kredsløb matematisk i 1827. Elektricitet og magnetisme (og lys) blev definitivt forbundet af James Clerk Maxwell, især i hans "On Physical Lines of Force" i 1861 og 1862.  Mens man i begyndelsen af det 19. århundrede havde set hurtige fremskridt inden for elektrisk videnskab, ville man i slutningen af det 19. århundrede se de største fremskridt inden for elektroteknik. Gennem folk som Alexander Graham Bell, Otto Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, 1. baron Kelvin, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla og George Westinghouse, blev elektricitet forvandlet fra en videnskabelig nysgerrighed til et vigtigt redskab for det moderne liv. I 1887 opdagede Heinrich Hertz at elektroder, der var oplyst med ultraviolet lys, lettere kunne frembringe elektriske gnister. I 1905 offentliggjorde Albert Einstein et papir, der forklarede eksperimentelle data fra den fotoelektriske effekt som resultatet af lysenergi, der blev båret i diskrete kvantepakker, energiserende elektroner. Denne opdagelse førte til kvanterevolutionen. Einstein fik Nobelprisen i fysik i 1921 for "sin opdagelse af loven om den fotoelektriske effekt". Den fotoelektriske effekt anvendes også i fotoceller, som findes i solpaneler. Den første solid-state-enhed var "kattewhisker-detektoren", der først blev brugt i 1900'erne i radiomodtagere. En viskelignende tråd anbringes let i kontakt med en fast krystal (såsom en germaniumkristall) for at opdage et radiosignal ved kontaktforbindelseseffekten. I en solid-state komponent, er strømmen begrænset til faste elementer og forbindelser konstrueret specielt til at skifte og forstærke det. Strømstrømmen kan forstås i to former: som negativt ladede elektroner, og som positivt ladede elektronmangler kaldet huller. Disse ladninger og huller forstås i form af kvantefysik. Bygningsmaterialet er oftest en krystallinsk halvleder. Solid-state-elektronik kom til sin plads med fremkomsten af transistor-teknologi. Den første fungerende transistor, en germanium-baseret punktkontakttransistor, blev opfundet af John Bardeen og Walter Houser Brattain på Bell Labs i 1947, efterfulgt af den bipolare krydstransistor i 1948.
Den første solid-state-enhed var "kattewhisker-detektoren", der først blev brugt i 1900'erne i radiomodtagere. En viskelignende tråd anbringes let i kontakt med en fast krystal (såsom en germaniumkristall) for at opdage et radiosignal ved kontaktforbindelseseffekten.