Використовуючи наступний уривок, опишіть перший твердодійний пристрій і його використання.
Context:Задовго до того, як люди дізналися про електрику, вони вже знали про ударні струми від електричних риб. Стародавні єгипетські тексти, що датуються 2750 р. до н. е., називали ці риби "Громкарями Нілу" і описували їх як "захисників" всіх інших риб. Електричні риби були знову зафіксовані тисячоліттями пізніше стародавніми грецькими, римськими та арабськими натуралістами та лікарями. Кілька стародавніх письменників, такі як Пліній Старший і Скрибоній Ларгус, засвідчили зневіривальний ефект електричних ударів від електричних сомів і електричних променів, і знали, що такі удари можуть проникати по об'єктах, що проводять електрику. Пацієнтам з такими захворюваннями, як подагра або головний біль, вказували торкатися електричної риби в надії, що потужний поштовх може їх вилікувати. Стародавні культури навколо Середземномор'я знали, що певні предмети, такі як кірпичні палички, можна втирати котячим хутром, щоб привернути легкі предмети, такі як пір'я. Талес з Мілету зробив ряд спостережень за статичним електричним струмом близько 600 р. до н. е., з яких він вважав, що тертя робить янтар магнітним, на відміну від таких мінералів, як магнетит, який не потребує втирання. Талес помилявся, вважаючи, що притягування відбувається через магнітний ефект, але пізніше наука довела зв'язок між магнетизмом і електрикою. Згідно з суперечливою теорією, парфяни, можливо, знали про електроплатування, засноване на відкритті Багдадської батареї в 1936 році, яка нагадує гальванічний элемент, хоча невідомо, чи був артефакт електричним по своїй природі. Електроенергія протягом тисячоліть залишалася лише інтелектуальною цікавістю до 1600 року, коли англійський вчений Вільям Ґілберт написав книгу De Magnete, в якій він ретельно вивчав електрику та магнетизм, розрізняючи ефект магніту від статичного електрики, що виробляється втиранням янтюру. Він придумав нове латинське слово electricus ("з янтарю" або "як янтар", електрон, грецьке слово для "янтар") для позначення властивості притягування дрібних об'єктів після втирання. Ця асоціація породила англійські слова "electric" і "electricity", які вперше з'явилися в друку в книзі Томаса Брауна "Pseudodoxia Epidemica" 1646 року. Подальші роботи були проведені в 17-му і на початку 18-го століть Отто фон Геріке, Роберт Бойл, Стівен Грей і К. Ф. дю Фей. Пізніше, у XVIII столітті, Бенджамін Франклін проводив великі дослідження в галузі електрики, продаючи свої володіння, щоб фінансувати свою роботу. У червні 1752 року він прикріпив металевий ключ до дна згущеного кату і підняв згусток на небо, яке загрожувало штормом. Послідовність іскр, що стрибали від ключа до задньої частини його руки, показала, що блискавка дійсно була електричною за своєю природою. Він також пояснив, очевидно, парадоксальну поведінку Лейденської банки як пристрою для зберігання великої кількості електричного заряду в термінах електрики, що складається як з позитивних, так і з негативних зарядів. У 1775 році Х'ю Вільямсон повідомив Королівському товариству про серію експериментів з приводу ударів, що здійснюються електричним вуглом; в тому ж році хірург і анатом Джон Хантер описав структуру електричних органів риби. У 1791 році Луїджі Гальвані опублікував своє відкриття біоелектромагнітики, продемонструвавши, що електрика є засобом, за допомогою якого нейрони передають сигнали м'язам. Алессандро Вольта в 1800 р. винайшов батарею, або вольтову батарею, що складалася з змінних шарів цинку і міді, і надала вченим надійніший джерело електричної енергії, ніж раніше використовувалися електростатичні машини. Визнання електромагнітизму, єдності електричних та магнітних явищ, пов'язано з Гансом Християном Орстедом та Андре-Марі Ампером у 1819-1820 роках. Майкл Фарадей винайшов електричний двигун в 1821 році, а Георг Ом математично проаналізував електричну схему в 1827 році. Електричність та магнетизм (і світло) були остаточно пов'язані Джеймсом Клерком Максвеллом, зокрема в його "На фізичних лініях сили" в 1861 і 1862 роках.  У той час як на початку 19 століття спостерігався швидкий прогрес в галузі електротехніки, наприкінці 19 століття спостерігався найбільший прогрес в галузі електротехніки. Завдяки таким людям, як Олександр Грэм Белл, Отто Блаті, Томас Едісон, Галілео Ферраріс, Олівер Гейвісайд, Аньос Джедлік, Вільям Томсон, 1-й барон Кельвін, Чарльз Альгернон Парсонс, Вернер фон Сіменс, Джозеф Сван, Реджинальд Фессенден, Нікола Тесла і Джордж Вестінгаус, електрика перетворилася з наукової цікавості в необхідний інструмент для сучасного життя. У 1887 році Генріх Герц виявив, що електроди, освітлені ультрафіолетовим світлом, легше створюють електричні іскри. У 1905 році Альберт Ейнштейн опублікував статтю, в якій пояснив експериментальні дані з фотоелектричного ефекту як результат світлової енергії, яка переноситься в дискретних квантованих пакетах, енергію електронів. Це відкриття призвело до квантової революції. Ейнштейн отримав Нобелівську премію з фізики в 1921 році за "відкриття закону фотоелектричного ефекту". Фотоелектричний ефект також використовується в фотоклітинках, таких як сонячні панелі. Першим твердоподібним пристроєм був "детектор котячих вусів", який вперше використовувався в 1900-х роках в радіоприймачах. Високоподібний дріт поміщається в легкий контакт з твердим кристалом (наприклад, кристалом германію), щоб виявити радіосигнал за допомогою ефекту контактного з'єднання. У твердості компонент, струм обмежений твердими елементами і сполуками, спеціально спроектованими для перемикання і посилення його. Потік струму можна розуміти в двох формах: як негативно заряджені електрони, і як позитивно заряджені електронні дефіцити, які називаються дірами. Ці заряди і діри розуміються з точки зору квантової фізики. Будівельний матеріал найчастіше є кристалічним напівпровідником. Електроніка твердого стану стала відомою з появою транзисторних технологій. Перший робочий транзистор, точковий транзистор на основі германію, був винайдений Джоном Бардіном і Вальтером Хаузером Браттейном в Bell Labs в 1947 році, а потім біполярний транзистор в 1948 році.
Першим твердоподібним пристроєм був "детектор котячих вусів", який вперше використовувався в 1900-х роках в радіоприймачах. Високоподібний дріт поміщається в легкий контакт з твердим кристалом (наприклад, кристалом германію), щоб виявити радіосигнал за допомогою ефекту контактного з'єднання.