סיכום ההיסטוריה של נאט"ו
Context:הסכם דנקרק נחתם על ידי צרפת ובריטניה ב-4 במרץ 1947, לאחר תוצאות מלחמת העולם השנייה ותחילת המלחמה הקרה, כסכם ברית וסיוע הדדי במקרה של התקפות אפשריות של גרמניה או ברית המועצות. במרץ 1948, ברית זו הורחבה בהסכם בריסל כדי לכלול את מדינות בנילוקס, ויצרו את ארגון הסכם בריסל, הידוע בשם האיחוד המערבי. שיחות על ברית צבאית רחבה יותר, שיכולה לכלול את צפון אמריקה, החלו באותו חודש גם בארצות הברית, שם מדיניות החוץ שלה תחת דוקטרינת טרומן קידמה סולידריות בינלאומית נגד פעולות שראו כמתקפה קומוניסטית, כגון הפיכה בפברואר 1948 בצ'כוסלובקיה. שיחות אלה הובילו לחתימת הסכם צפון האטלנטי ב-4 באפריל 1949 על ידי המדינות החברות באיחוד המערבי בנוסף לארצות הברית, קנדה, פורטוגל, איטליה, נורבגיה, דנמרק ואיסלנד. הדיפלומט הקנדי לסטר ב. פירסון היה מחבר מרכזי ומעצב ההסכם.  חדר ארוך ורבוע עם שורות רבות של אנשים יושבים בכל צד, ודגלים תלויים בקצה הרחוק. גרמניה המערבית הצטרפה לנאט"ו בשנת 1955, מה שהוביל להקמתה של חוזה ורשה היריב במהלך המלחמה הקרה. הסכם צפון האטלנטי היה רדום במידה רבה עד שמלחמת קוריאה החלה בהקמת נאט"ו כדי ליישם אותו עם מבנה צבאי משולב. זה כלל את הקמתה של המפקדה העליונה של כוחות הברית באירופה (SHAPE) בשנת 1951, אשר אימץ רבים מבנים צבאיים של האיחוד המערבי ותוכניות, כולל הסכמיהם על סטנדרטיזציה ציוד והסכמים על מיקום כוחות צבאיים זרים במדינות אירופה. ב-1952, התפקיד של מזכיר הכללי של נאט"ו הוקם כראש האזרחים של הארגון. באותה שנה נערכו גם התרגילים הימיים הגדולים הראשונים של נאט"ו, תרגיל Mainbrace והצטרפות יוון וטורקיה לארגון. בעקבות ועידות לונדון ופריס, גרמניה המערבית הורשתה להתחמש מחדש מבחינה צבאית, כאשר הצטרפה לנאט"ו במאי 1955, אשר היה, בתורו, גורם מרכזי ביצירת חוזה ורשה בשלטון הסובייטי, שהגדיר את שני הצדדים המתנגדים במלחמה הקרה.  בניית חומת ברלין בשנת 1961 סימנה את שיא המתחים במלחמה הקרה, כאשר 400,000 חיילים אמריקאים היו מוצבים באירופה. הספקות לגבי חוזק היחסים בין מדינות אירופה וארה"ב צנחו ושטפו, יחד עם ספקות לגבי אמינות ההגנה של נאט"ו נגד פלישה סובייטית אפשרית - ספקות שהובילו לפיתוח של הרתעה גרעינית צרפתית עצמאית והסגת צרפת ממבנה הצבאי של נאט"ו בשנת 1966. בשנת 1982, ספרד הדמוקרטית החדשה הצטרפה לברית.  המהפכות של 1989 באירופה הובילו להערכה מחדש אסטרטגית של מטרת נאט"ו, טבעה, משימותיה, והתמקדותה ביבשת. באוקטובר 1990, מזרח גרמניה הפכה לחלק מהרפובליקה הפדרלית של גרמניה והברית, ובנובמבר 1990 חתמה הברית על הסכם הכוחות המזוינים הקונבנציונליים באירופה (CFE) בפריז עם ברית המועצות. הוא הורה על הפחתות צבאיות ספציפיות ברחבי היבשת, אשר המשיכו לאחר קריסת חוזה ורשה בפברואר 1991 והתפרקות ברית המועצות בדצמבר אותו שנה, אשר הסיר את היריבים העיקריים של נאט"ו. זה החל בהפחתת ההוצאות הצבאיות והציוד באירופה. אמנת CFE אפשרה לחותמים להסיר 52,000 חתיכות של נשק קונבנציונלי בשש-עשרה השנים הבאות, ואפשרה להוצאות צבאיות של חברי נאט"ו האירופיים לרדת ב-28 אחוזים מ-1990 עד 2015. בשנת 1990 ניתנו הבטחות על ידי כמה מנהיגים מערביים למיכאיל גורבצ'וב כי נאט"ו לא יתרחב יותר מזרחה, כפי שנחשף על ידי מזכר של שיחות פרטיות. עם זאת, הטקסט הסופי של האמנה על הסדר הסופי ביחס לגרמניה, שנחתמה מאוחר יותר באותה שנה, לא כללה שום אזכור לנושא ההתרחבות מזרחה.  שני קטעים בטון גבוהים של קיר בשטחי דשא מול בניין מעוקל עם חלונות זכוכית כחולים. נפילת חומת ברלין ב-1989 סימנה נקודת מפנה בתפקידה של נאט"ו באירופה, וחלק זה של החומה מוצג כעת מחוץ למטה נאט"ו. בשנות התשעים הרחיבה הארגון את פעילותה למצבים פוליטיים והומניטריים שלא היו בעבר ענייני נאט"ו. במהלך התפרקות יוגוסלביה, ארגון זה ביצע את ההתערבות הצבאית הראשונה שלו בבוסניה מ-1992 עד 1995 ולאחר מכן ביוגוסלביה בשנת 1999. סכסוכים אלה הניעו הרכמות הצבאיות הגדולות לאחר המלחמה הקרה. המבנה הצבאי של נאט"ו הצטמצם ומוסד מחדש, עם כוחות חדשים כגון המפקדה הראשית של פיקוד בעלות הברית באירופה חיל תגובה מהירה הוקם.  מבחינה פוליטית, הארגון ביקש יחסים טובים יותר עם מדינות מרכז ומזרח אירופה האוטונומיות החדשות, ופורומים דיפלומטיים לשיתוף פעולה אזורי בין נאט"ו לשכנותיה הוקמו בתקופה זו שלאחר המלחמה הקרה, כולל שותפות לשלום ויוזמת הדיאלוג הים התיכון בשנת 1994, מועצת השותפות האירו-אטלנטית בשנת 1997 והמועצה המשותפת הקבועה נאט"ו-רוסיה בשנת 1998. בפסגת וושינגטון ב-1999, הונגריה, פולין וצ'כיה הצטרפו באופן רשמי לנאט"ו, והארגון גם הוציא הנחיות חדשות לחברות עם "תוכניות פעולה לחברות" אישיות. התוכניות הללו שולטות בהוספת חברי הברית החדשים. בחירתו של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי בשנת 2007 הובילה לרפורמה משמעותית בעמדה הצבאי של צרפת, שהגיעה לשיאה עם החזרה לחברות מלאה ב-4 באפריל 2009, שכללה גם את צרפת חוזרת למבנה הפיקוד הצבאי של נאט"ו, תוך שמירה על הרתעה גרעינית עצמאית.  סעיף 5 של הסכם צפון האטלנטי, הדורש ממדינות החברות לבוא לעזרתן של כל מדינה חברה הנחשבת למתקפה חמושה, הוזמן בפעם הראשונה והיחידה לאחר פיגועי ה-11 בספטמבר, שאחריו נשלחו חיילים לאפגניסטן תחת ISAF בהובלת נאט"ו. הארגון מילא מגוון תפקידים נוספים מאז, כולל שליחת מאמנים לעיראק, סיוע בפעולות נגד פיראטיות, ובשנת 2011 יישום אזור איסור טיסה מעל לוב בהתאם להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1973.  סיפוחה של קרים על ידי רוסיה הובילה לגנות חריפה על ידי כל חברי נאט"ו, והייתה אחת משבעת הפעמים שבהן נעשה שימוש בסעיף 4, הקורא להתייעצות בין חברי נאט"ו. פעמים קודמות כללו במהלך מלחמת עיראק ומלחמת האזרחים בסוריה. בפסגת ויילס ב-2014, מנהיגי מדינות החברות בנאט"ו התחייבו רשמית לראשונה להוציא סכום שווה לפחות לשני אחוזים מהתמ"ג שלהם על הגנה עד 2024, דבר שהיה בעבר רק הנחיה לא רשמית. בפסגת ורשה ב-2016, מדינות נאט"ו הסכימו על הקמת נוכחות מקדימה משופרת של נאט"ו, שפרסמה ארבע קבוצות קרב רב-לאומיות בגודל גדוד באסטוניה, לטביה, ליטא ופולין. לפני ובמהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, מספר מדינות נאט"ו שלחו כוחות קרקעיים, ספינות מלחמה ומטוסי קרב כדי לחזק את האגף המזרחי של הברית, ומדינות רבות התייצבו שוב על סעיף 4. במרץ 2022, מנהיגי נאט"ו נפגשו בבריסל לפסגה יוצאת דופן שבה השתתפו גם מנהיגי קבוצת שבע ומנהיגי האיחוד האירופי. מדינות החברות בנאט"ו הסכימו להקים ארבע קבוצות קרב נוספות בבולגריה, הונגריה, רומניה וסלובקיה, וגורמים של כוח התגובה של נאט"ו הופעלו לראשונה בהיסטוריה של נאט"ו.  נכון ליוני 2022, נאט"ו פרסם 40,000 חיילים לאורך הגדה המזרחית שלה באורך 2,500 ק"מ כדי להרתיע את התוקפנות הרוסית. יותר ממחצית המספר הזה הוצבו בבולגריה, רומניה, הונגריה, סלובקיה, ופולין, אשר חמש מדינות מגייסות כוח משולב ניכר לשעבר נאט"ו של 259,000 חיילים. כדי להשלים את חיל האוויר של בולגריה, ספרד שלחה מטוסי יורופייטר טייפון, הולנד שלחה שמונה מטוסי תקיפה F-35, ומטוסי תקיפה נוספים של צרפת וארה"ב יגיעו בקרוב גם כן.  נאט"ו זוכה לתמיכה ציבורית במדינות החברות שלה.
ארגון הברית הצפון אטלנטית (באנגלית: North Atlantic Treaty Organization, NATO, בצרפתית: Organisation du traité de l'Atlantique nord), או ברית צפון אטלנטית, ברית האטלנטית, ברית המערב, היא ברית צבאית. היא הוקמה על ידי הסכם צפון האטלנטי בשנת 1949 והיא נחתמה בוושינגטון, די.סי, ארצות הברית, ב-4 באפריל 1949. בשנת 1949 היו חבריה ארצות הברית, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, צרפת, בריטניה, קנדה, פורטוגל, איטליה, נורבגיה, דנמרק ואיסלנד. ב-18 בפברואר 1952 הצטרפו גם יוון וטורקיה.  כאשר גרמניה המערבית הצטרפה לארגון ב-9 במאי 1955 היא תוארה כ"נקודת מפנה מכרעת בהיסטוריה של היבשת שלנו" על ידי האלוורד לאנג, שר החוץ של נורווגיה באותה עת. התוצאה הייתה חוזה ורשה, שנחתם ב-14 במאי 1955 על ידי ברית המועצות ומדינות הלוויין שלה בתגובה לנאט"ו.  לאחר המלחמה הקרה ב-1999, שלוש מדינות קומוניסטיות לשעבר, הונגריה, צ'כיה ופולין הצטרפו לנאט"ו. ב-29 במרץ 2004, שבע מדינות נוספות בצפון אירופה ובמזרח אירופה הצטרפו לנאט"ו: אסטוניה, לטביה וליטא וכן סלובניה, סלובקיה, בולגריה ורומניה.  קרואטיה ואלבניה קיבלו הזמנה להצטרפות לנאט"ו ב-3 באפריל 2008. הרפובליקה של מקדוניה קיבלה את ההזמנה התנאי היחידה כי היא הוטלה על ידי יוון בגלל סכסוך השם שלה עם יוון.  מונטנגרו הצטרפה ב-5 ביוני 2017. לאחר ששינה את שמה כדי לסיים את המחלוקת, צפון מקדוניה הצטרפה לנאט"ו ב-27 במרץ 2020 והפכה לחברה ה-30 שלה. אירלנד הצטרפה באופן רשמי לנאט"ו ב-8 בספטמבר 2020 בתור משקיפה.  באפריל 2023 הצטרפה פינלנד לנאט"ו, בעקבות מאמצי הצטרפות מאז הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022.