Beskriv den första solid-state-anordningen och dess användning utifrån följande text.
Context:Långt innan någon kunskap om elektricitet existerade, var människor medvetna om chocker från elektriska fiskar. Gamla egyptiska texter från 2750 f.Kr. kallade dessa fiskar för "Nilens tordare" och beskrev dem som "beskyddare" av alla andra fiskar. Elektriska fiskar rapporterades åter tusentals år senare av forntida grekiska, romerska och arabiska naturforskare och läkare. Flera forntida författare, till exempel Plinius den äldre och Scribonius Largus, intygade om den bedövande effekten av elektriska stötter från elektriska havsfiskar och elektriska strålar, och de visste att sådana stötter kunde förflytta sig längs med ledande föremål. Patienter med sjukdomar som gikt eller huvudvärk blev tillsagda att vidröra elektrisk fisk i hopp om att den kraftfulla skakningen skulle bota dem. Gamla kulturer runt Medelhavet visste att vissa föremål, som t.ex. stavar av bärnsten, kunde gnidas med kattens päls för att locka till sig lätta föremål som fjädrar. Thales från Miletus gjorde en rad observationer av statisk elektricitet omkring 600 f.Kr., och han trodde att friktion gjorde bärnsten magnetisk, i motsats till mineraler som magnetit, som inte behövde gnuggas. Thales hade fel när han trodde att attraktionen berodde på en magnetisk effekt, men senare skulle vetenskapen bevisa en koppling mellan magnetism och elektricitet. Enligt en kontroversiell teori kan parthierna ha haft kunskap om galvanisering, baserat på 1936 års upptäckt av Bagdadbatteriet, som liknar en galvanisk cell, även om det är osäkert om artefakten var elektrisk i naturen. Elektricitet skulle förbli lite mer än en intellektuell nyfikenhet i årtusenden fram till år 1600, då den engelska vetenskapsmannen William Gilbert skrev De Magnete, i vilken han gjorde en noggrann studie av elektricitet och magnetism och särskilde lodestone-effekten från statisk elektricitet som produceras genom att gnugga amber. Han myntade det nya latinska ordet electricus ("av bärnsten" eller "liknande bärnsten", elektron, det grekiska ordet för "bernsten") för att hänvisa till egenskapen att locka små föremål efter att ha gnidits. Denna förening gav upphov till de engelska orden "electric" och "electricity", som först förekom i tryck i Thomas Browne's Pseudodoxia Epidemica från 1646. Ytterligare arbete utfördes under 1600-talet och början av 1700-talet av Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray och C. F. du Fay. Senare på 1700-talet genomförde Benjamin Franklin omfattande forskning om elektricitet och sålde sina ägodelar för att finansiera sitt arbete. I juni 1752 sägs han ha fäst en metallnyckel på botten av en fuktig draksträng och flugit draken i en stormhotad himmel. En följd av gnistor som hoppade från nyckeln till baksidan av hans hand visade att blixten verkligen var elektrisk till sin natur. Han förklarade också det uppenbarligen paradoxala beteendet hos Leyden-burken som en anordning för att lagra stora mängder elektrisk laddning i termer av elektricitet som består av både positiva och negativa laddningar. År 1775 rapporterade Hugh Williamson en serie experiment till Royal Society om de chocker som elektriska ålen ger; samma år beskrev kirurgen och anatomen John Hunter strukturen hos fiskens elektriska organ. År 1791 publicerade Luigi Galvani sin upptäckt av bioelektromagnetik och visade att elektricitet var det medium genom vilket neuroner skickade signaler till musklerna. Alessandro Voltas batteri, eller voltaiska batteri, från år 1800, som gjordes av växlande lager av zink och koppar, gav forskarna en mer tillförlitlig källa till elektrisk energi än de elektrostatiska maskiner som tidigare användes. Anerkännandet av elektromagnetism, enheten mellan elektriska och magnetiska fenomen, beror på Hans Christian Ørsted och André-Marie Ampère 1819-1820. Michael Faraday uppfann den elektriska motorn 1821, och Georg Ohm gjorde en matematisk analys av den elektriska kretsen 1827. Elektricitet och magnetism (och ljus) var definitivt kopplade av James Clerk Maxwell, särskilt i hans "On Physical Lines of Force" 1861 och 1862.  Medan början av 1800-talet hade sett snabba framsteg inom elvetenskapen, skulle slutet av 1800-talet se de största framstegen inom elteknik. Genom personer som Alexander Graham Bell, Otto Bláthy, Thomas Edison, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlik, William Thomson, 1st Baron Kelvin, Charles Algernon Parsons, Werner von Siemens, Joseph Swan, Reginald Fessenden, Nikola Tesla och George Westinghouse, förvandlades elektricitet från en vetenskaplig nyfikenhet till ett viktigt verktyg för det moderna livet. År 1887 upptäckte Heinrich Hertz att elektroder som belyses med ultraviolett ljus lättare skapar elektriska gnistor. År 1905 publicerade Albert Einstein ett papper som förklarade experimentella data från den fotoelektriska effekten som ett resultat av ljusenergi som bärs i diskreta kvantifierade paket, energiserande elektroner. Denna upptäckt ledde till kvantrevolutionen. Einstein fick Nobelpriset i fysik 1921 för "sin upptäckt av lagen om den fotoelektriska effekten". Den fotoelektriska effekten används också i fotoceller, såsom solpaneler. Den första solid-state-enheten var "cat's-whisker detector" som först användes på 1900-talet i radiomottagare. En visparliknande tråd placeras lätt i kontakt med en fast kristall (t.ex. en germaniumkristall) för att upptäcka en radiosignal genom kontaktanslutningseffekten. I en solid-state komponent, är strömmen begränsad till fasta element och föreningar konstruerade specifikt för att växla och förstärka den. Strömflödet kan förstås i två former: som negativt laddade elektroner och som positivt laddade elektronbrist som kallas hål. Dessa laddningar och hål förstås i termer av kvantfysik. Byggnadsmaterialet är oftast en kristallin halvledare. Solidstatelektroniken kom till sin rätt med uppkomsten av transistor-tekniken. Den första fungerande transistorn, en germaniumbaserad punktkontakttransistor, uppfanns av John Bardeen och Walter Houser Brattain vid Bell Labs 1947, följt av den bipolära anslutningstransistorn 1948.
Den första solid-state-enheten var "cat's-whisker detector" som först användes på 1900-talet i radiomottagare. En visparliknande tråd placeras lätt i kontakt med en fast kristall (t.ex. en germaniumkristall) för att upptäcka en radiosignal genom kontaktanslutningseffekten.