Sammenfatte NATO's historie
Context:Traktaten om Dunkerque blev underskrevet af Frankrig og Det Forenede Kongerige den 4. marts 1947, i kølvandet på Anden Verdenskrig og begyndelsen af Den Kolde Krig, som en traktat om alliance og gensidig bistand i tilfælde af mulige angreb fra Tyskland eller Sovjetunionen. I marts 1948 blev denne alliance udvidet i Bruxelles-traktaten til at omfatte Benelux-landene og dannede Bruxelles-traktatorganisationen, almindeligvis kendt som Western Union. Samtaler om en bredere militær alliance, som kunne omfatte Nordamerika, begyndte også den måned i USA, hvor deres udenrigspolitik under Truman-doktrinen fremmer international solidaritet mod handlinger, de så som kommunistisk aggression, såsom statskuppet i Tjekkoslovakiet i februar 1948. Disse forhandlinger resulterede i undertegnelsen af den nordatlantiske traktat den 4. april 1949 af medlemslandene i Western Union plus USA, Canada, Portugal, Italien, Norge, Danmark og Island. Den canadiske diplomat Lester B. Pearson var en vigtig forfatter og udarbejder af traktaten.  Et langt rektangulært værelse med flere rækker af siddende personer på hver side, og flag hængende i den yderste ende. Vesttyskland sluttede sig til NATO i 1955, hvilket førte til dannelsen af den rivaliserende Warszawapagt under den kolde krig. Den nordatlantiske traktat var stort set sovende, indtil Koreakrigen indledte oprettelsen af NATO for at gennemføre den med en integreret militær struktur. Dette omfattede dannelsen af Supreme Headquarters Allied Powers Europe (SHAPE) i 1951, som adopterede mange af Western Unions militære strukturer og planer, herunder deres aftaler om standardisering af udstyr og aftaler om stationering af udenlandske militære styrker i europæiske lande. I 1952 blev posten som generalsekretær for NATO etableret som organisationens øverste civile. Det år var også årsagen til NATO's første større søøvelse, øvelsen Mainbrace, og Grækenlands og Tyrkiets tiltrædelse af organisationen. Efter London- og Paris-konferencerne fik Vesttyskland lov til at bevæbne sig militært, da de sluttede sig til NATO i maj 1955, hvilket igen var en vigtig faktor i skabelsen af den sovjetisk dominerede Warszawa-pagt, der afgrænsede de to modsatte sider af den kolde krig.  Opførelsen af Berlinmuren i 1961 markerede et højdepunkt i den kolde krigs spændinger, da 400.000 amerikanske tropper var stationeret i Europa. Tvivl om styrken af forbindelserne mellem de europæiske stater og De forenede Stater faldt og flød, sammen med tvivl om troværdigheden af NATO's forsvar mod en mulig sovjetisk invasion - tvivl, der førte til udviklingen af den uafhængige franske nukleare afskrækkelse og Frankrigs tilbagetrækning fra NATO's militære struktur i 1966. I 1982 sluttede det nyligt demokratiske Spanien sig til alliancen.  Revolutions of 1989 i Europa førte til en strategisk revurdering af NATO's formål, natur, opgaver og fokus på kontinentet. I oktober 1990 blev Østtyskland en del af Forbundsrepublikken Tyskland og alliancen, og i november 1990 underskrev alliancen traktaten om konventionelle væbnede styrker i Europa (CFE) i Paris med Sovjetunionen. Det pålagde specifikke militære reduktioner på hele kontinentet, som fortsatte efter Warszawapagtens sammenbrud i februar 1991 og opløsningen af Sovjetunionen i december, hvilket fjernede de facto de vigtigste modstandere af NATO. Dette indledte en nedtrapning af de militære udgifter og udstyr i Europa. CFE-traktaten tillod underskriverne at fjerne 52.000 enheder af konventionelle våben i de følgende seksten år og tillod NATO's europæiske medlemmers militære udgifter at falde med 28 procent fra 1990 til 2015. I 1990 gav flere vestlige ledere Mikhail Gorbatjov forsikringer om, at NATO ikke ville udvide sig længere mod øst, hvilket fremgår af memoranda fra private samtaler. Men den endelige tekst i traktaten om den endelige løsning med hensyn til Tyskland, der blev underskrevet senere samme år, indeholdt ingen omtale af spørgsmålet om ekspansion mod øst.  To høje betondele af en væg i en græsplæne foran en buet bygning med blå glasvinduer. Berlinmurens fald i 1989 markerede et vendepunkt i NATO's rolle i Europa, og denne del af muren er nu udstillet uden for NATO's hovedkvarter. I 1990'erne udvidede organisationen sine aktiviteter til politiske og humanitære situationer, der tidligere ikke havde været NATO's bekymringer. Under Jugoslaviens opløsning gennemførte organisationen sine første militære interventioner i Bosnien fra 1992 til 1995 og senere Jugoslavien i 1999. Disse konflikter motiverede en stor militær omstrukturering efter den kolde krig. NATO's militære struktur blev nedskåret og reorganiseret, og der blev oprettet nye styrker som Headquarters Allied Command Europe Rapid Reaction Corps.  Politisk søgte organisationen bedre forbindelser med de nyligt selvstyrende central- og østeuropæiske stater, og der blev oprettet diplomatiske fora for regionalt samarbejde mellem NATO og dets naboer i denne periode efter den kolde krig, herunder partnerskabet for fred og initiativet Middelhavsdialog i 1994, Euro-atlantiske Partnerskabsråd i 1997 og NATO-Rusland Permanente Fællesråd i 1998. På topmødet i Washington i 1999 blev Ungarn, Polen og Den Tjekkiske Republik officielt medlem af NATO, og organisationen udstedte også nye retningslinjer for medlemskab med individuelle "Membership Action Plans". Disse planer regulerede den efterfølgende tilføjelse af nye alliancemedlemmer. Valget af den franske præsident Nicolas Sarkozy i 2007 førte til en større reform af Frankrigs militære position, der kulminerede med tilbagevenden til fuldt medlemskab den 4. april 2009, som også omfattede Frankrigs genindtræden i NATO's militære kommandostruktur, samtidig med at der opretholdes en uafhængig nuklear afskrækkelse.  Artikel 5 i den nordatlantiske traktat, der kræver, at medlemslandene skal komme til hjælp for enhver medlemsstat, der er udsat for et væbnet angreb, blev påberåbt for første og eneste gang efter angrebene den 11. september, hvorefter tropper blev indsat i Afghanistan under NATO-ledede ISAF. Siden da har organisationen udført en række yderligere roller, herunder at sende undervisere til Irak, bistå i anti-piratvirksomhed og i 2011 håndhæve en flyveforbudszone over Libyen i overensstemmelse med FN's Sikkerhedsråds resolution 1973.  Ruslands annektering af Krim førte til stærk fordømmelse af alle NATO-medlemmer, og var en af de syv gange, at artikel 4, der opfordrer til konsultation mellem NATO-medlemmer, er blevet påberåbt. Tidligere tider inkluderet under Irak-krigen og den syriske borgerkrig. På topmødet i Wales i 2014 forpligtede lederne af NATO's medlemslande sig formelt for første gang til at bruge mindst to procent af deres bruttonationalprodukt på forsvar inden 2024, hvilket tidligere kun havde været en uformel retningslinje. På topmødet i Warszawa i 2016 blev NATO-landene enige om oprettelsen af NATO Enhanced Forward Presence, som udsendte fire multinationale bataljonstørrelses slaggrupper i Estland, Letland, Litauen og Polen. Før og under den russiske invasion af Ukraine i 2022 sendte flere NATO-lande landtropper, krigsskibe og jagerfly for at styrke alliancens østlige flanke, og flere lande påberåbte sig igen artikel 4. I marts 2022 mødtes NATO-lederne i Bruxelles til et ekstraordinært topmøde, som også omfattede lederne af G7 og EU. NATO-medlemsstaterne blev enige om at oprette fire yderligere slaggrupper i Bulgarien, Ungarn, Rumænien og Slovakiet, og elementer af NATO Response Force blev aktiveret for første gang i NATO's historie.  I juni 2022 havde NATO udstationeret 40.000 soldater langs sin 2.500 kilometer lange østlige flanke for at afskrække russisk aggression. Mere end halvdelen af dette antal er blevet udstationeret i Bulgarien, Rumænien, Ungarn, Slovakiet og Polen, hvor disse fem lande sammenlagt har en betydelig styrke på 259.000 soldater. For at supplere Bulgariens luftvåben sendte Spanien Eurofighter Typhoons, Nederlandene sendte otte F-35 angrebsfly, og yderligere franske og amerikanske angrebsfly ville også ankomme snart.  NATO nyder offentlig støtte i alle sine medlemslande.
NATO (fransk: Organisation du traité de l'Atlantique nord), eller Nordatlantisk Alliance, Atlantic Alliance, Western Alliance, er en militær alliance. Den blev oprettet ved Nordatlanttraktaten i 1949 og blev undertegnet i Washington, D.C., USA, den 4. april 1949. Medlemmerne i 1949 var USA, Belgien, Nederlandene, Luxembourg, Frankrig, Det Forenede Kongerige, Canada, Portugal, Italien, Norge, Danmark og Island. Den 18. februar 1952 tiltrådte Grækenland og Tyrkiet.  Da Vesttyskland tiltrådte organisationen den 9. maj 1955, blev det af den daværende udenrigsminister for Norge, Halvard Lange, beskrevet som "et afgørende vendepunkt i vort kontinent". Resultatet var Warszawapagten, der blev undertegnet den 14. maj 1955 af Sovjetunionen og dens satellitstater som svar på NATO.  Efter den kolde krig i 1999 blev tre tidligere kommunistiske lande, Ungarn, Tjekkiet og Polen, medlemmer af NATO. Den 29. marts 2004 tiltrådte yderligere syv nord- og østeuropæiske lande NATO: Estland, Letland og Litauen samt Slovenien, Slovakiet, Bulgarien og Rumænien.  Kroatien og Albanien blev indbudt til NATO-medlemskab den 3. april 2008. Republikken Makedonien modtog den eneste betingede invitation, fordi den blev nedlagt af Grækenland på grund af dens navnespørgsmål med Grækenland.  Montenegro tiltrådte den 5. juni 2017. Efter at have ændret sit navn for at afslutte tvisten, tiltrådte Nordmakedonien NATO den 27. marts 2020 og blev dets 30. medlem. Irland tiltrådte officielt NATO den 8. september 2020 som observatør.  I april 2023 sluttede Finland sig til NATO, efter bestræbelser på at slutte sig siden den russiske invasion af Ukraine i 2022.