Remiantis toliau pateikta pastaba, aprašykite pirmąjį kietosios medžiagos įrenginį ir jo naudojimą.
Context:Ilgą laiką, kol nebuvo žinoma apie elektrą, žmonės žinojo apie elektros žuvų sukeltus šokus. Senovės Egipto tekstai, kurie datuojami 2750 m. pr. Kr., vadino šias žuvis "Nilo griaustininke" ir apibūdino jas kaip visų kitų žuvų "saugotojas". Apie elektrines žuvis po tūkstančių metų vėl pranešė senovės graikų, romėnų ir arabų gamtos tyrinėtojai bei gydytojai. Keletas senovės rašytojų, pavyzdžiui, Plinijus vyresnysis ir Skribonijus Largusas, patvirtino, kad elektros smūgių, kuriuos sukelia elektra veikianti žvejyba ir elektros spinduliai, poveikis yra nuovarginantis, ir žinojo, kad tokie smūgiai gali plisti palei laidinamuosius objektus. Pacientams, sergantiems podagros ar galvos skausmo, buvo nurodoma paliesti elektrinę žuvį, tikėdamiesi, kad galingas smūgis juos išgydys. Senovės Viduržemio jūros kultūrose buvo žinoma, kad kai kuriuos daiktus, pavyzdžiui, gintaro strypus, galima trinti katės kailiu, kad pritrauktų lengvus daiktus, tokius kaip plunksnas. Talas iš Mileto apie 600 m. p. m. e. padarė keletą statinio elektros stebėjimo, iš kurių jis manė, kad trinimas padarė gintaro magnetinį, priešingai nei mineraliniai, tokie kaip magnetitas, kuriems nereikėjo trinti. Talesas buvo neteisus, manydamas, kad traukimas atsirado dėl magnetinio efekto, tačiau vėliau mokslas įrodė ryšį tarp magnetizmo ir elektros. Pagal prieštaringai vertinamą teoriją, partų žmonės galėjo žinoti apie galvanizaciją, remiantis 1936 m. atrasta Bagdado baterija, kuri primena galvaninę ląstelę, nors nėra aišku, ar artefaktas buvo elektrinis. Elektra tūkstantmečius liko tik intelektualiu smalsumu iki 1600-ųjų, kai anglų mokslininkas Viljamas Gilbertas parašė De Magnete, kuriame atidžiai ištyrė elektrą ir magnetizmą, atskirdamas lodestone efektą nuo statinio elektros, gauto trinant gintarą. Jis sukūrė naujai lotynų kalboje "elektricus" ("garmūno" arba "kaip garmūnas", elektron, graikiškas žodis "garmūnas") apibūdinti savybę pritraukti mažus objektus po trinti. Iš šios sąsajos kilo anglų žodžiai "elektro" ir "elektrika", kurie pirmą kartą pasirodė spausdintame leidinyje "Pseudodoxia Epidemica" 1646 m. Tolesnius darbus XVII ir XVIII a. pradžioje atliko Otto von Guericke, Robert Boyle, Stephen Gray ir C. F. du Fay. Vėliau, XVIII amžiuje, Bendžaminas Franklinas daug tyrinėjo elektros energiją ir, norėdamas finansuoti savo darbą, pardavė savo turtą. 1752 m. birželį jis, kaip sakoma, pritvirtino metalinį raktą prie drėgno dramblio virvės dugno ir skraidino drambliu audros grėsmingoje danguje. Iš spindulių, skridusių iš raktų į jo ranką, matyti, kad žaibas iš tiesų yra elektrinis. Jis taip pat paaiškino akivaizdžiai paradoksinį Leideno stiklinės elgesį kaip įrenginio, skirtos dideliems elektros krūvio kiekiams saugoti, atsižvelgiant į elektros energiją, kurią sudaro tiek teigiami, tiek neigiami krūviai. 1775 m. Hju Viljamsonas pranešė Karališkai draugijai apie elektrinio angilo sukeltus šokus. Tą patį metus chirurgas ir anatomas Džonas Hanteris aprašė žuvų elektrinių organų struktūrą. 1791 m. Luigi Galvani paskelbė savo bioelektromagnetikos atradimą, įrodydamas, kad elektra yra priemonė, kuria neuronai perduoda signalus raumenims. 1800 metais Alessandro Volta pagamino bateriją, pagamintą iš pakaitinių cinko ir vario sluoksnių, kuri mokslininkams suteikė patikimesnį elektros energijos šaltinį nei anksčiau naudojamos elektrostatinės mašinos. Elektromagnetizmo, elektros ir magnetinių reiškinių vienybės, pripažinimas priklauso Hans Christian Ørsted ir André-Marie Ampère 1819-1820 m. 1821 metais Maiklas Faradejus išrado elektrinį variklį, o 1827 metais Georgas Ohmas matematiniu būdu išanalizavo elektrinę grandinę. Elektriškumą ir magnetizmą (ir šviesą) galutinai sujungė Džeimsas Klerkas Maksvelas, ypač jo 1861 ir 1862 m. "Fizikos jėgos linijose". Nors XIX a. pradžioje sparčiai buvo pažengta į elektrikos mokslą, XIX a. pabaigoje elektrikos inžinerijos srityje buvo pasiekta didžiausia pažanga. Per tokius žmones kaip Aleksandras Grahamas Bellas, Ottó Bláthy, Tomas Edisonas, Galileo Ferraris, Oliver Heaviside, Ányos Jedlikas, Viljamas Tomsonas, 1-asis baronas Kelvinas, Charles Algernon Parsonsas, Werner von Siemensas, Josephas Swanas, Reginaldas Fessendenas, Nikola Tesla ir George'as Westinghouse'as, elektra virto iš mokslinės smalsumo į esminį šiuolaikinio gyvenimo įrankį. 1887 m. Heinrichas Hertzas atrado, kad ultravioletine šviesa apšviesti elektrodai lengviau sukuria elektrines kibirkštes. 1905 m. Albertas Einšteinas paskelbė straipsnį, kuriame paaiškino eksperimentinius duomenis apie fotoelektrinį efektą, kaip tai, kad šviesos energija yra nešama diskretiniuose kvantiniuose paketuose, įkvepiančiuose elektronus. Šis atradimas paskatino kvantinę revoliuciją. 1921 m. A. Einšteinas gavo Nobelio fizikos premiją už "fotoelektrinio efekto dėsnio atradimą". Fotoelektrinis efektas taip pat naudojamas fotonukliuose, pavyzdžiui, saulės baterijų paneliuose. Pirmasis kietosios būsenos prietaisas buvo "katės uodegos detektorius", kuris pirmą kartą buvo naudojamas 1900-aisiais radijo imtuvuose. Švelniai liečiant kietąjį kristalą (pvz., germaniumo kristalą), kontaktinio jungties efektu nustatomas radijo signalas. Kietosios būsenos komponente srovė yra ribota kietosiomis dalimis ir junginiais, specialiai suprojektuotais ją perjungti ir sustiprinti. Sėklos srautas gali būti suprantamas dviem formomis: kaip neigiamai įkrauti elektronai, ir kaip teigiamai įkrauti elektronų trūkumai, vadinami skylėmis. Šie įkrovimai ir skylės suprantami kvantinės fizikos požiūriu. Statybinė medžiaga dažniausiai yra kristaliniai puslaidininkiai. Kietosios būsenos elektronika atsirado su tranzistorų technologijos atsiradimu. Pirmasis veikiantis tranzistorius, germaniumo pagrindu pagamintas taško kontakto tranzistorius, buvo išrastas 1947 m. John Bardeen ir Walter Houser Brattain "Bell" laboratorijose, po to 1948 m.
Pirmasis kietosios būsenos prietaisas buvo "katės uodegos detektorius", kuris pirmą kartą buvo naudojamas 1900-aisiais radijo imtuvuose. Švelniai liečiant kietąjį kristalą (pvz., germaniumo kristalą), kontaktinės jungties efektu nustatomas radijo signalas.